Současný stav výživy a
hnojení trvalých travních porostů (TTP) je výslednicí různých faktorů,
z nichž hlavní roli sehrávají ekonomické podmínky a
politicko-administrativní opatření.
Dnešní situace je z velké
části ovlivněna transformačními a restrukturalizačními procesy na počátku
minulého desetiletí a zejména pak liberalizací cen vstupů. Spotřeba
minerálních hnojiv v České republice značně poklesla, a to z 217,9 kg N, P2O5
a K2O (čistých živin) na hektar zemědělské půdy v roce 1989 na
88,1 kg č. ž. na ha z. p. v roce 2003 (Hlušek et al., 2003, ČSÚ
2004). Podobná situace nastala v produkci statkových hnojiv, která poklesla
díky dramatickému snížení stavů hospodářských zvířat. Pro srovnání -
průměrná hustota dobytčích jednotek na 1 ha zemědělské půdy byla v roce 1990
0,82 a do roku 2001 poklesla v podstatě na polovinu (Hlušek et al.,
2003).
Vzhledem k těmto
skutečnostem je v zemědělských podnicích obvykle upřednostňována aplikace
statkových a minerálních hnojiv k tzv. tržním polním plodinám a na TTP se
nedostává. Výjimku tvoří farmy hospodařící v horských a podhorských
oblastech se specializací na pastevní chov dobytka, které jsou provozními,
ekologickými, ekonomickými i legislativními okolnostmi nuceni udržovat
uzavřený koloběh živin s minimálními vstupy zvenčí (Ryant, 2003).
Přes popsanou situaci je
třeba apelovat na snahu o vyrovnanou bilanci živin v pratoekosystému jako
důležitého předpokladu trvale udržitelného hospodaření na loukách a
pastvinách. Význam tohoto cíle je umocněn také předpokládaným rozšiřováním
ploch TTP díky očekávanému snižování zornění v naší republice. Významnou
roli bude hrát také systém dotačních titulů v této oblasti.
nahoru
Potřeba živin
Odběr živin TTP je značně
závislý na stanovišti, způsobu využívání, botanickém složení porostu,
množství sklizené píce a úrovně hnojení (viz
tab. 1
a
tab. 2
).
Při produkci 7 t sena z 1
hektaru odebere potom travní porost 130 – 150 kg dusíku, 25 – 30 kg fosforu
a 150 – 180 kg draslíku.
Kromě odběru se do celkové
potřeby živin TTP promítá také vyplavení živin (cca 0,2 – 0,6 % z dodaného
dusíku), ztráty denitrifikací, popř. imobilizace živin v organické hmotě.
nahoru
Úhrada potřeby živin
Hlavní podíl na navracení
živin odebraných sklizněmi travních porostů by mělo tvořit hnojení
statkovými nebo minerálními hnojivy.
Významnou část potřebného
dusíku mohou zabezpečit hlízkové bakterie při symbiotické fixaci vzdušného
dusíku na kořenech vikvovitých rostlin. Obecně platí, že 1% zastoupení
těchto rostlin v porostu odpovídá 3 kg N v minerálním hnojivu. Určitá část
dusíku může být dodána také nesymbiotickou fixací, tj. mykorrhizou hub a
trav v porostu (cca 10 kg N.ha-1).
Potřeby rostlin jsou
saturovány také živinami uvolněnými mineralizací odumřelé fytomasy (stařina,
kořeny) a rozkladem těl dekompozitorů. Přibližně 10 - 15 kg N je k dispozici
ve formě mokré depozice a určitý podíl draslíku může být uvolňován
zvětráváním půdního substrátu.
nahoru
Význam živin
Pro produkci píce a její
kvality jsou nejvýznamnějšími živinami dusík, fosfor, draslík, vápník,
hořčík, popř. síra.
Nejvýznamnější výnosotvornou
živinou je dusík. Podporuje dlouživý růst, zvyšuje počet
odnoží, a tím hustotu porostu. Nepřímo pak snižuje podíl jetelovin a
podporuje vzrůstné druhy trav a bylin. Ovlivnění kvality píce dusíkem
spočívá v nárůstu dusíkatých látek v sušině a její stravitelnosti. Nadměrné
dávky N snižují obsah sušiny píce, zvyšují obsah vlákniny, redukují obsah
vodorozpustných cukrů a chutnost píce. U porostů s převahou travních druhů
zvyšuje hnojení dusíkem obsah nitrátů, což způsobuje poruchy metabolismu
zvířat. Koncentrace dusíku v píci travních porostů se pohybuje v rozmezí 20
– 35 g.kg-1.
Pravidelné dusíkaté hnojení
vede k redukci počtu druhů o 50 - 60 %. Soustavné hnojení sečných porostů
ročními dávkami dusíku nad 60 až 70 kg.ha-1 prakticky eliminuje
jeteloviny a dávkami nad 100 až 150 kg.ha-1 způsobuje postupné
rozšiřování výběžkatých trav. Ty jsou lépe přizpůsobeny pro využití vyšších
nárazových dávek lehce přijatelného dusíku než volně trsnaté trávy, které po
počátečním rozšíření pozvolna ustupují. Nejčastějšími superdominantními
druhy trav jsou psárka luční, lipnice luční či pýr plazivý.
Fosfor
podporuje rozvoj vikvovité složky v travním porostu. Tím přispívá ke zvýšení
kvality luční a pastevní píce. Je hodnocen jako živina kvalitativní.
Koncentrace fosforu v luční píci má být 3,0 – 3,5 g.kg-1.
Dostatek draslíku
v půdě působí příznivě na rozvoj jetelovin - mají nižší schopnost pro jeho
příjem, takže trávy při nižším obsahu draslíku v půdě jetelovinám konkurují.
Při přehnojení draslíkem v interakci s dusíkem (často po jednostranném a
opakovaném močůvkování) dochází jednak ke hromadění draslíku v sušině trav
(luxusní konzum), ústupu jetelovin a později jsou z porostu vytlačovány i
trávy širokolistými rostlinami, hlavně šťovíky. Nepřímá podpora produkce
píce při hnojení draslíkem spočívá ve vyšší odolnosti rostlin proti nízkým
teplotám a zvýšené odolnosti proti chorobám. Koncentrace draslíku nad 25
g.kg-1 sušiny píce může být příčinou metabolických a
reprodukčních poruch zvířat a snižuje chutnost píce.
Význam vápníku
spočívá v regulaci fyzikálních a chemických vlastností půdy a v podpoře
funkce půdního edafonu. Je současně důležitým prvkem pro stabilitu
biologických membrán a je úzce spjat s rozvojem kořenového systému.
Hořčík
je limitujícím prvkem zejména v mladé píci. Nedostatek hořčíku a současný
přebytek draslíku vyvolává tzv. pastevní tetanii (hypomagnezaemii). Hodnotí
se proto tzv. tetanický poměr (Ca + Mg) : K, který by měl být 1 : 2,2 a
užší.
V poslední době se stává
aktuální potřeba síry jako rostlinné živiny, a to díky
rapidnímu poklesu atmosférických depozic síry v minulých 15 letech. Síra je
základní stavebním prvkem dvou esenciálních aminokyselin (methionin,
cystein) nezbytných pro syntézu bílkovin a významnou roli hraje také
v odolnosti rostlin proti chorobám. Hnojení TTP sírou je již podrobně
propracováno v západoevropských zemích (Zhao et al., 2004).
![](../../images/z_nahoru.gif)
nahoru
Hnojení statkovými hnojivy
Pro travní porosty jsou
vhodná zejména tekutá statková hnojiva – tedy
močůvka a kejda.
Je vhodné střídat jejich použití na jednotlivé pozemky a vyvarovat se
jednostranného a často opakovaného hnojení stejného pozemku jedním hnojivem.
Pro
luční porosty
je nejlépe využívána močůvka, kterou je možné aplikovat prakticky během
celého roku s výjimkou období, kdy je půda přesycená vodou, pokrytá vrstvou
sněhu vyšší než 5 cm nebo promrzlá do hloubky více než 8 cm (zákon o
hnojivech č. 156/1998 Sb.). Nejúčinnější je jarní močůvkování, při kterém
jsou ztráty dusíku nejnižší. Dávky se pohybují od 20 do 70 t.ha-1.
Močůvka jako dusíkato-draselné hnojivo je schopna při vyšších dávkách
uhradit veškerou potřebu dusíku a draslíku, takže v minerální formě
postačuje doplňovat pouze fosfor, případně hořčík. Časté močůvkování vede k
rozšiřování ruderálních plevelů (kerblík, bolševník, šťovíky) a degradaci
porostu, proto se doporučuje provádět je ve 2 - 3 letých intervalech.
Kejdu je nejvhodnější je
aplikovat v jarním období, podzimní a letní aplikace jsou méně účinné.
Dávkování kejdy se řídí požadovanou dávkou dusíku a draslíku. Vhodné dávky u
trvalých luk se pohybují v rozmezí 20 - 60 t.ha-1, u dočasných
porostů mohou dosahovat výše až 90 t.ha-1. Pro omezení ztrát
dusíku a zabránění vytvoření souvislé vrstvy kejdy na porostu je
nejvhodnější použít ke hnojení novější typy aplikátorů s diskovým
rozřezávacím ústrojím, které umožňuje zapravit kejdu pod travní drn.
U pastevních porostů
je třeba počítat s tím, že část živin je navracena zpět exkrementy zvířat.
Návratnost živin je rozdílná v závislosti na způsobu pasení, druhu a
kategorii zvířat a při 100% pastevním využití se pohybuje od 70 do 90 %.
Předpokladem vyššího využití živin z exkrementů je důsledná pratotechnika –
zvláště rozhrnování výkalů.
Hnojení statkovými hnojivy
pastvin je obdobné jako u lučních porostů. Na pastvinách je vhodné močůvku
a kejdu používat ředěné nebo se závlahou. První seč, která následuje po
aplikaci vyšších dávek stájových hnojiv, je vhodné sklízet sečením.
Počítá-li se se zahájením pastvy časně na jaře, je třeba kejdu aplikovat na
podzim - porost na jaře dříve (10 - 14 dnů) obrůstá. V ostatních případech
je nutné dodržovat odstup mezi hnojením a pastvou minimálně 4 - 5 týdnů.
Je-li pastvina hnojena košárováním, je zapotřebí provádět dohnojování
fosforem (Poulík, 1997).
Hrabě et al.
(2004) doporučují ke hnojení TTP také
chlévský hnůj,
resp. kompost z chlévské mrvy (mrva : zemina 8 - 10 : 1).
Doporučené dávky a termíny aplikace uvádí
tabulka 3
a průměrné složení chlévského hnoje
skotu a ovcí tabulka 4
.
Při aplikaci chlévského
hnoje nebo kompostu na jaře je třeba zajistit rovnoměrné rozvrstvení pomocí
lučního smyku. Kompostovaná chlévská mrva má výhodu, že neznečisťuje píci a
může být proto používána nejen na jaře, ale také po jednotlivých sklizních.
V pokusech Ústavu
pícninářství MZLU v Brně (Hrabě et al., 2004) bylo každoročně
aplikováno 15 t uleželého chlévského hnoje na hektar. Hnojený porost byl
využíván jednak klasickou oplůtkovou pastvou a střídavým způsobem (po 1.
sklizni na seno spásání až do pozdního podzimu). Při obou systémech
využívání bylo v letech 2001-2003 zjištěno zvýšení produkce sena o 6,2 %
v první seči vlivem živin uvolněným z chlévského hnoje, popř. vlivem dusíku
ze symbiózy při zvýšeném zastoupení jetele plazivého u této varianty.
Chlévský hnůj současně zvýšil podíl jetelovin a částečně i bylin, avšak
snížil podíl trav, tj. hlavní produkční složky. Zvláště patrné bylo snížení
podílu výběžkatých trav (lipnice luční), zejména při oplůtkové pastvě.
Zajímavé jsou také výsledky
dlouhodobých pokusů (31 let) Spolkového ústavu pro alpské zemědělství
porovnávajících vliv statkových hnojiv na produkci a druhové změny. Při
hnojení chlévským hnojem a močůvkou v dávce 100 kg N.ha-1 dochází
k vytvoření porostu s převahou vikvovitých a bylin (asi 60 %) v produkci.
Podíl vikvovitých (16 % dominance) znamená přínos asi 50 kg N ze symbiózy s
hlízkovými bakteriemi, což se odráží v produkci 7,8 t sušiny píce z 1 ha.
Při této úrovni produkce lze uživit 1,8 DJ.ha-1 a zajistit
prostřednictvím jejich výkalů dostačující návrat fosforu a draslíku.
![](../../images/z_nahoru.gif) nahoru
Hnojení minerálními hnojivy
Hnojení dusíkem
Při stanovení dávky dusíku
ke hnojení lučních porostů je třeba brát v úvahu, že značným zdrojem dusíku
je jetelovinová složka v porostu. Při zastoupení jetelovin v porostu kolem
20 % může jimi být fixováno 30 - 40 kg N.ha-1, při zastoupení
kolem 50 % až 140 kg N.ha-1. Stanovení dávky dusíku k travním
porostům je vhodnější provádět vzhledem k možným druhovým a hmotnostním
diferencím zastoupených komponentů podle produkční schopnosti příslušného
porostu. Konkrétní výši uvádí tabulka 5
.
Dávky dusíku nad 80 kg.ha-1
je třeba aplikovat děleně k jednotlivým sečím. Vzhledem k tomu, že minerální
dusík je nejvíce využíván v 1. seči, aplikuje se k ní při dvousečném využití
60 - 70 % roční dávky, při třísečném využití 50 - 60%.
Při stanovení dávky
dusíku k pastvinám je třeba brát v úvahu množství dusíku, vracejícího se na
pastvinu exkrementy zvířat. Při celosezónní pastvě lze počítat s využitelným
množstvím 60 - 120 kg.ha-1 N v závislosti na druhu zvířat a
způsobu ošetřování pastviny. Základní dávka dusíku pro intenzívně využívané
pastviny se pohybuje od 100 do 200 kg.ha-1 a konkrétní výši lze
stanovit podle produkční schopnosti pastviny obdobně jako u lučního porostu.
Pro zabezpečení vyrovnaného nárůstu píce během celého pastevního období a
zamezení nadměrné kumulace nitrátů v píci je třeba dusíkem hnojit
diferencovaně k jednotlivým pastevním cyklům. Průměrná dávka pro jeden
pastevní cyklus se pohybuje v rozmezí 30 - 60 kg.ha-1 N.
Orientační dávky a jejich rozdělení uvádí
tabulka 6
.
Z forem dusíkatých hnojiv
lze využívat hlavně ledky (LA, LAV, LV) a dále DAM-390, hnojivo zvláště
vhodné pro pastviny z důvodu rovnoměrné aplikace. Méně vhodný je
fyziologicky kyselý síran amonný. Účinnost močoviny je rozdílná v závislosti
na vláhových podmínkách; neprobíhá-li její rozklad za dostatku vláhy v půdě
(časné jaro), má zpravidla za následek vyšší ztráty dusíku a pomalejší
účinnost.
Hnojení fosforem, draslíkem
a hořčíkem
Dávky fosforu, draslíku a
hořčíku se stanoví podle odebraného množství živin (tab. 2
) pro plánovaný
výnos a výsledné množství se koriguje podle použitých statkových hnojiv a
zásoby živin v půdě zjištěné v rámci agrochemického zkoušení půd. Pro
zjednodušení lze použít tabulku 7
,
tabulku 8
a
tabulku 9
.
Fosforečná hnojiva lze
aplikovat do zásoby na 2-3 roky, draselná je vhodné aplikovat každoročně,
nejlépe po 1. seči, nehrozí-li nebezpečí nadměrné kumulace draslíku v píci,
i na podzim nebo na jaře. Vhodným fosforečným hnojivem je superfosfát,
z draselných hnojiv draselná sůl, kamex a kainit. Aplikaci draselných hnojiv
na pastviny je vhodné provádět až po druhém pastevním cyklu. Hořčík lze
dodávat dolomitickými vápenci, ledkem amonným s dolomitem, kainitem a
kamexem, v případě akutní deficience kieseritem a hořkou solí.
Vápn ění
Optimální hodnota pH se
pohybuje u lučních porostů v rozmezí 5,0 - 6,5. Na půdách s nevyhovující
hodnotou pH je třeba vápnit v dávkách stanovených podle hodnoty pH/KCl,
resp. pH/CaCl2 a půdního druhu (tabulka 10
). Vápnění se provádí
ve 4 - 6 letých intervalech, přičemž delší interval se volí na půdách
těžších a při nižší potřebě vápnění. Na lehčích půdách je vhodnějším zdrojem
vápníku mletý vápenec, u kterého je třeba dbát pro dosažení vyšší účinnosti
na jemné rozemletí, na těžších půdách i pálené vápno. Nejvhodnějším termínem
pro aplikaci vápenatých hnojiv je podzim, v případě potřeby lze u luk vápnit
i na jaře nebo po 1. seči.
![](../../images/z_nahoru.gif) nahoru
Legislativní rámec výživy a hnojení trvalých travních
porostů
Pro používání statkových a
minerálních hnojiv na trvalých travních porostech platí určitá omezení
z hlediska časového rozpětí možné aplikace během roku, z pohledu maximální
možné dávky, skladování statkových hnojiv apod. Právně závazné jsou
požadavky uvedené v zákonu o hnojivech č. 156/1998 Sb. ve znění pozdějších
novelizací a nařízení vlády č. 103/2003, kterým byla implementována do naší
legislativy tzv. nitrátová směrnice Evropské unie (91/676/EHS) o ochraně vod
před znečištěním způsobeném dusičnany ze zemědělských zdrojů.
V rámci České republiky byly
vymezeny tzv. zranitelné oblasti, které dohromady tvoří 42 % území. V těchto
oblastech je v určitých obdobích zakázáno používání dusíkatých hnojivých
látek – viz obr. 1
.
Z hlediska dávek nesmí
množství celkového dusíku aplikovaného ročně na zemědělskou půdu
v organických a organominerálních hnojivech a ve statkových hnojivech
v průměru zemědělského podniku překročit 170 kg.ha-1, při
započtení zemědělské půdy vhodné k aplikaci. U pastvin se do tohoto limitu
započítávají i exkrementy zvířat.
Kapacita skladovacích
prostor pro statková hnojiva je stanovena vyhláškou MZe č. 274/1998 Sb. ve
znění pozdějších novel. Z hlediska nitrátové směrnice musí být dostatečná
pro uskladnění statkových hnojiv v období zákazu hnojení (obr. 1
). Uložení
hnoje na zemědělské půdě je přípustné pouze v případě, že nedojde ke
znečištění ani ohrožení jakosti povrchových ani podzemních vod, a to nejdéle
po dobu 9 měsíců. Umístění hnoje na stejném místě je možné opakovat nejdříve
po čtyřech letech.
Trvalé travní porosty se
vyskytují často na svažitých pozemcích. Pro svahy se sklonitostí nad 7° je
celková jednorázová dávka dusíkatých hnojivých látek omezena na 80 kg
celkového dusíku na hektar. Na pastvinách nesmí současně dojít k nevratnému
poškození drnu a rozbahnění povrchu, ani v případě celoročního pobytu
zvířat.
nahoru
Převzato a upraveno z:
RYANT, P. - SKLÁDANKA, J. (2004):
Výživa a hnojení trvalých travních porostů. Sborník přednášek z mezinárodní
konference a setkání chovatelů OVCE - KOZY SEČ 2004, Seč 19.-20.11.2004 s.
16-22.
|