violka vonná
Viola odorata L.
čeleď: violkovité – Violaceae

slovenský název: fialka vonava
anglický název: Violet               
německý název: das Veilchen  
lidové názvy:  fialka

Původ druhu:  
Její původní vlastí jsou patrně jen krajiny kolem Středozemního moře od Kavkazu a Mesopotamie až k jižním Alpám a k pohoří Atlasu v severní Africe. 

Areál rozšíření:
Violka vonná je rozšířena prakticky po celém světě.I v České republice je velmi rozšířená a  tak je možno ji najít po celém našem území.

Popis rostliny:
•	Jednoletá až  vytrvalá ,nízká bylina
•	Kořenový systém: tuhý kořen, rostlinky tvoří zakořeňující nadzemní výhonky 
•	Krátký a poměrně tlustý oddenek, který může být  šikmý a nebo vodorovný, Violka vonná je  10 – 15 cm vysoká
•	Listy: tmavě zelené, spoře přitiskle chlupaté až olysalé, s řapíky až 5 cm dlouhými a čepelemi okrouhle ledvinitými až široce vejčitými, naspodu hluboce a srdčitě vykrojenými, vpředu zaokrouhlenými nebo trochu zašpičatělými, na okraji hustě a jemně vroubkovanými,  na spodu s palisty široce vejčitými, zašpičatělými.Široce vejčité listy rostou v růžici. Jsou střídavé a celistvé.
•	Květy jsou převislé, pětičetné a souměrné, složené z pěti lístků kališních, jež jsou vejčité, 4 – 5 mm dlouhé, tupé a mají naspodu přívěsky. Pět plátků korunních je zbarveno tmavě fialově s odstínem načervenalým, naspodu bělavé dolní plátek je větší a protažený v 5 – 7 mm dlouhou fialovou ostruhu, jež je dvakrát delší než přívěšky kališní, skoro rovná a zašpičatělá. Semeník je složen ze tří plodolistů a nese zobánkovitou bliznu. Po opylení, které obstarává hmyz, hlavně včely, mění se v kulovitou, krátkou a hustě chlupatou tobolku, která se poltí ve tři chlopně. Obsahuje semena s masitým přívěskem. Mnoho květů zůstává neoplodněno, protože violka kvete časně zjara, kdy hmyzu je málo. Koncem léta se však objevují druhé a zcela nenápadné květy, jež mají zavřené lístky kališní a sotva znatelnou korunu jejich tyčinky, jež se nerozevírají a opylují se  vlastním pylem. Květy nazýváme kleistogamickými. Přenášející tobolky s klíčivými semeny. 
•	Květní vzorec:  oboupohl. K5 C5 A5 G ( 3 )
•	Květenství:
•	Doba kvetení: III. – IV. měsíc a poté znovu v VIII. a IX. měsíci
•	Plodem je mnohosemenná tobolka, semena často s masíčky

Obsahové látky:
Violka obsahuje salicylovou kyselinu, saponiny, slizové látky, bílkoviny, éterické oleje a hořké látky.

Ekologie:
Stanovištní podmínky: Violka roste v lesích i v křovinách, hlavně v blízkosti lidských obydlí, neboť je často zplaňuje.Najdeme ji také v zahradách, na okraji lesů, ve stinných místech. Podmínky růstu: Je vhodná jako podrost pod světlé koruny stromů.Je to nenáročná rostlina do každé půdy s výjimkou těžkých, snáší výslunná místa i polostín.Violka má ráda čerstvé humózní půdy.
Společenstva:

Význam a využití v praxi:
Violka nemá zemědělský význam.V chemickém průmyslu se využívají její éterické oleje pro aromatizování parfémů.V lékařství působí při zánětech v krku, při černém kašli a bronchitidě.Přípravky z kořene vyvolávají zvracení.

Zajímavosti:
Violka obsahuje kyselinu salicylovou a hořké látky, za války sloužila za náhražku dovážené drogy Radex Ipecacuanhae (používala se proti kašli).Violka má charakteristickou vůni  proto se z jejich látek vyrábějí parfémy, čaje charakteristické vůně.Je symbolem jara.V polovině 19.století bylo již známo pres 500 druhu vilek, které byly z našeho pohledu drobnokvěté.
Zahradníci rozdělují violky na dva typy: První jsou tzv.Maceškového typu – z trvalek k nim např.patří volka rohatá ( Viola cornuta L.), druhé jsou typu fialkového – v čele s voňavou fialkou ( Viola odorata L.). Množí se dělením.Některé druhy jsou myrmekochorní – rozšiřují se za pomoci mravenců.

Použitá literatura:
Pilát A., Ušák O.(1964): Kapesní atlas rostlin. SPN Praha: 56
Větvička V., Žilák P., Tuláčková M.(1998) : Trvalky, Aventinum Praha: 216
Rybková R., Haager J.R. (2002) : Nejhezčí letničky našich zahrad, Ottovo nakladatelsví Praha: 214
(2001) : Bertsmannův lexikon zahradních a pokojových rostlin, vydalo Euromedia Group k.s – Knižní klub a Bolios v Praze, (z původního Bertelsmann GartenlexikonGarten- und Zimmerpflanzen A – Z , Mnichov  1998 přeložil L. Helebrant): 132 – 133