vikev  huňatá
Vicia  villosa Roth.
Čeleď: bobovité - Fabaceae

slovenský název: vika huňatá 
anglický název: hairy vetch
německý název: Sandwicke, Zottelwicke  
lidové názvy: vikev písečná

Původ druhu: 
Pochází z jihovýchodní Evropy a ze střední Asie, počátek šlechtění v r. 1857 ve Schermenu u Magdeburku (Petřík M. a kol. 1987)

Areál rozšíření: 
V mediteránní až mírné a suboceánské oblasti Evropy a Asie, jako kulturní rostlina je rozšířena po celém světě. Ve střední Evropě se začala pěstovat v šedesátých letech 19. stol.  U nás je vikev huňatá rozšířena ve všech oblastech, na semeno nižší oblasti a teplejší polohy (Randuška D. a kol. 1983, Stehlík V. a kol. 1959) 

Popis rostliny: 
•	jedno- nebo dvouletá bylina 
•	Vytváří plazivý oddenek s dlouhými tenkými kořeny. Plazivý oddenek se rozrůstá široce do stran zejména v hloubce 15 - 18 cm. Velmi řídce větvený hlavní kořen prorůstá do hloubky 30 - 40 cm.U vikve se také vyskytují hlízové bakterie na kořenových hlízách ( hlíza je metamorfóza kořene), které jsou schopné vzat vzdušný dusík 
•	lodyha je až 1,5m vysoká, poléhavá, popínavá, hranatá, rozvětvená, postraní větve vznikají z nadzemních i podzemních lodyžních uzlin 
•	listy jsou sudozpeřené, 9 – 12 jařmé, složené z listenů úzce kopinatých, huňatých, které jsou velmi proměnlivé délky a šířky a krátce zašpičatělé. Ukončeny jsou rozvětvenou úponkou, která je dlouhá a větvená. Palisty dolních listů jsou kopinaté, na okrajích dřípené, u horních listů jsou celookrajné. Celá rostlina je silně chlupatá. 
•	květy jsou oboupohlavné, souměrné; uspořádány v bohatých, jednostranných, nicích hroznech na dlouhých stopkách. Kalich je zvonkovitý, s nestejně velkými šidlovitými zuby. Koruna je nachová, fialová nebo modrá se světlejšími křídly. 
•	rostlina cizosprašná  doba květu: od VI. do VIII. 
•	lusky jsou drobné, lysé, ze stran silně smáčklé a obsahují 6-8 kulatých černých semen, podobných brokům. (Stehlík V. a kol. 1959, www.agrokrom.cz/texty/plevele, Randuška D. a kol. 1983)
 
Obsahové látky: pokosená v době plného květu obsahuje 2,9% stravitelných bílkovin, 0,4% tuku, 3,6% bezdusíkatých látek výtažkových, 2,3% vlákniny a 6,9% škrobových hodnot. Semeno obsahuje 14% vody, 20,4% stravitelných bílkovin, 1,2% tuku, 45,8% bezdusíkatých látek výtažkových, 4,7% vlákniny a 67,8% škrobových hodnot. (Stehlík V. a kol. 1959)

Ekologie:
Stanovištní podmínky: výslunní, suché stanoviště na lesostepních křovinatých stráních, pastvinách, okraje vinic, úhory, hráze a násypy v nížinách a pahorkatinách. (Randuška D.a kol. 1983) 
Podmínky růstu: půdy lehké, dostatečně slehlé (orba se musí provádět na podzim); půdy písčité jen, když obsahují dosti vápna, nesnáší velmi vlhké půdy, je světlomilná, odolná vůči jarním mrazíkům, snese mrazy až –15oC. (Stehlík V. a kol. 1959)
Společenstva: v různých společenstvech řádu Origanetalia a třídy Secalinetea. (Randuška D. a kol. 1983)

Význam a využití v praxi:
V minulosti byla velmi významnou krmnou plodinou, ale v současné době již ztratila značně na významu z důvodu rozšíření silážní kukuřice. Zelená hmota a semeno se využívala a využívá jako součást krmivové základny. (Stehlík V. a kol. 1959)

Zajímavosti: 
Vikev huňatá má u nás hlavní uplatnění ve směskách s obilninami na zelenou hmotu. Produkce semene této vikve je stále nedostatečná, neboť v dnešní době se upustilo od jejího pěstování a místo ní se spíše pěstuje silážní kukuřice.
Seje se jako ozim i jař. Na semeno však jen jako ozim. Nemá žádné zvláštní nároky na podnebí. Klíčí již při teplotě 2 – 30C, Mladé rostliny dobře snášejí menší mrazíky. K mrazům je méně odolná než vikev panonská. Netrpí mrazem, ale neprospívá jí kolísání denních a nočních teplot na jaře. Nadměrné srážky v měsíci červnu a v první polovině července podporují růst zelené hmoty, dlouhé zakvétání silné polehnutí a nepatrné nasazení semene. Vikev huňatá se pěstuje téměř ve všech polohách. Vikev huňatá je převážně cizosprašná, doporučuje se proto isolační vzdálenost nejméně 200 m od jiné odrůdy vikve. 
Na předplodinu nemá nijak velké nároky. V osevním postupu se dává nejčastěji po obilninách nebo okopaninách. Může se také zařadit do žitného honu po předplodině, která brzy uvolní pole (řepka, ozimí ječmen nebo jiná brzy sklizená obilnina nebo také rané brambory).    
Půdu při setí vikev vyžaduje dostatečně slehlou. Proto se hlavní orba musí provádět včas. Neseje se do čerstvě naorané půdy. Osivo se před setím musí řádně přečistit a přetřídit. Přetříděním na sítech odstraníme z osiva drobná zrna, které jsou tzv. tvrdá zrna.Tato zrna klíčí opožděně nebo až v příštích letech a pak zaplevelují pozemky. Vikev huňatá žádá včasný výsev, protože jinak špatně přezimuje a trpí často suchem.

Povolené odrůdy vikve huňaté v ČR: (kolektiv 1999)

•	Modra      -      povolena r. 1991
•	Negra       -      povolena r. 1976
•	Viola        -      povolena r. 1982
   
Použitá literatura: 
Randuška D., Šomšák L., Háberová I. (1983): Barevný atlas rostlin. Profil v Ostravě: 514
Stehlík V. a kol. (1959): Šlechtění polních plodin – II. SZN Praha: 246-255
Petřík M. a kol. (1987): Intenzivní pícninářství. SZN Praha: 171
Kolektiv (1999): Seznam odrůd. ÚKZÚZ Brno: 18