topolovka růžová
Alcea rosea L.
čeleď: slézovité – Malvaceae

synonyma :  Althaea rosea (L.)

slovenský název: Topol`ovka ružová
anglický název: Hollyhock
německý název: e Malve, Roter Eibisch
lidové názvy: slézová růže, topolová růže

Původ druhu: 
Původ tohoto druhu je nejistý, zpravidla se uvádí východní Středomoří a jižní oblasti evropské části Ruska. Za výchozí typ se pokládá kříženec t. štětinaté (A. setosa) z evropské části Turecka až Kréty a t. bledé (A. biennis), jejíž areál sahá z východní oblasti střední Evropy na sever do Rakouska a ČR a do jihovýchodní Evropy, nebo to může být kříženec mezi t. štětinatou a nějakým asijským druhem. (JIRÁSEK V., SEVERA F. 1986; HEJNÝ S., Slavík B. 1992)

Areál rozšíření: 
Dnes je druh pěstován v různých zemích světa, v některých územích zplaňuje, někdy     i zdomácňuje (např. Itálie, jižní Franice). (HEJNÝ S., Slavík B. 1992)

Popis rostliny: 
•	dvouletá, většinou krátce vytrvalá (do 5 let) bylina
•	vřetenovité kořeny ve svazku
•	v prvém roce pouze přízemní růžice, od druhého roku květonosné lodyhy, často více lodyh (3 – 10) z jedné kořenové hlavy, zvláště u starších jedinců; lodyhy přímé, nevětvené nebo jen s krátkými květonosnými větévkami v paždí listů, 120 – 300 cm vysoké, často dole až přes 2 cm tlusté, s roztr. jednoduchými, vidličnatými, méně i svazčitými chlupy
•	listy střídavé, dlouze řapíkaté, okrouhlé nebo vejčité, se srdčitou bází,                          5 – 7dlanitolaločné, hor. 3laločné, někdy prostřední lalok delší než ostatní, na okraji nepravidelně vroubkované nebo zubaté, na obou stranách čepele roztr. až dosti hustě, většinou svazčitě chlupaté, někdy s čepelí mírně vrásčitou; palisty  nepravidelně zubaté, záhy opadavé 
•	květy  oboupohlavné, v úžlabí listů po 1 (- 3); květní stopky většinou do 2 cm dl., hustě svazčitě chlupaté, lístků kalíšku 6 – 8, do poloviny srostlé, vejčité nebo podlouhle vejčité, 15 – 20 mm dl., hustě svazčitě chlupaté; kalich 5četný, do třetiny srostlý, s trojúhleníkovitě vejčitými  cípy, 27 – 32 mm dl., hustě svazčitě chlupatý; korunní lístky trojúhleníkovité, k bázi zúžené, mělce vykrojené, 50 – 60 mm dl.,       52 – 65 mm šir., s nehýtkem hustě chlupatým, bílé, (světle žluté až žluté jsou považovány za křížence), růžové, červené, červenofialové, tmavě hnědopurpurové, tyčinková trubka stejně zbarvená jako koruna, lysá, blizny fialové
•	květenství: dolní květy jednotlivé, výše na lodyze skládají klasovitý hrozen,              od řídkého až po hustě shloučené 
•	doba květu: VII. – IX.
•	plod je kotoučovitý, poltivý, uprostřed vmáčklý a rozpadající se v jednosemenné plůdky (20 – 40), které jsou ledvinovité, 6,0 mm vys., 6,5 mm dl., na okrajích křídlaté, nezubaté, na bocích žebernaté, krátce chlupaté, světle šedohnědé, semena ledvinovitá 3,5 mm vys., 3,5 mm dl., černá (HEJNÝ S., Slavík B. 1992)

Obsahové látky: 
Obsahuje sliz (6 – 8 %) podobného složení jako sliz proskurníku nebo slézu, třísloviny,  antokyanové glykosidy, zvláště pak směs delfinidinového glykosidu a malvidinového glykosidu alteinu ve varietě nigra, dále malé množství silice a látky hormonálního charakteru,  v kališních lístcích  flavonoidy např. kvercetin. (JIRÁSEK V., SEVERA F. 1986; JANČA J., ZENTRICH J.A. 1997)

Ekologie:
Stanovištní podmínky: pěstuje se v zahradách, na návsích, u zdí a plotů, v železničních stanicích, zplaňuje často v okolí zahrad, sídel, na rumištích a skládkách.
Podmínky růstu: daří se ji ve slunných polohách a na hluboké, humózní půdě, dobře snáší sucho, ale prospívá lépe při přiměřené závlaze. (HEJNÝ S., Slavík B. 1992)

Význam a využití v praxi:
Velmi rozšířená okrasná rostlina, především v zahradách, na veřejných prostranstvích v obcích apod., kde se pěstuje v různobarevných zahradních formách i v různých barevných odstínech, případně s květy různě skvrnitými, žíhanými či pruhovanými, jednoduchými, poloplnými či plnými.
Nejznámější kulturní formou je cv. Nigra užívaná jako léčivka. Drogou jsou plně rozvinuté květy (Flores malvae arboreae), které jsou sytě černofialové, se světle zelenými kalichy, šustivé, bez pachu, se slizovitou natrpklou chutí. Sbírá se ve druhém roce vegetace postupně po 3 – 4 dnech, jak květy nakvétejí. Pro využití drogy je rozhodující obsah slizu. Je vhodná všude tam, kde je zapotřebí tlumit dráždění sliznic, tedy v ústní dutině, v žaludku, ve střevech a dýchacích cestách. Zevně se droga doporučuje k přípravě kloktadla při zánětech sliznice ústní dutiny. Je známé i použití k obkladům na změkčení otoků. Nejčastější lékovou formou je výluh vlažnou vodou, který se doporučuje při zánětech horních cest dýchacích a také při chronických zánětech žaludku a střev.
Její barevnost se využívá k zlepšování vzhledu některých čajových směsí. Korunní lístky purpurového kultivaru se kdysi používaly v potravinářském průmyslu, kde sloužily jako zdroj přírodního barviva ve vinařství, likérnictví a cukrářství. Odkvetlé lodyhy barví vlnu a textil nažluto.
 Je to dobrá medonosná rostlina. (JIRÁSEK V., SEVERA F. 1986; JANČA J., ZENTRICH J.A. 1997; HEJNÝ S., Slavík B. 1992; VERMEULEN N. 1999; THURZOVÁ L. s KOL.1983)

Zajímavosti: 
Kultura topolovky ve střední Evropě se uvádí do souvislosti s nájezdem Turků a datuje se od 16. stol. zprvu jako léčivé rostliny, což se promítlo i do rodového jména: řecké altheín = léčiti, althos = léčivý prostředek; české topolovka vzniklo mylným přepisem z německého Pappel, Pappelrosen, a to ze středověkého latinského papula, sléz. (VĚTVIČKA V.1999)

Po odkvětu v druhém roce  se vyryjí a pokud možno spálí. Ve většině případů jsou totiž napadeny rzivou plísní (Puccinia malvacearum), která způsobuje oranžové skvrny na listech (na spodní straně se tvoří puchýřky) a v pokročilém stadiu zničí celé listy. Rez se v zimě zabydluje především na horní části rostliny. Kdo nechce rostlinu vyhodit, může nemoc zastavit tak, že topolovku po odkvětu seřízne těsně nad zemí. (VERMEULEN N. 1999)

Použitá literatura: 
JANČA J., ZENTRICH J.A. (1997): Herbář léčivých rostlin – 5. díl. Eminent Praha: 20
JIRÁSEK V., SEVERA F. (1986): Atlas léčivých rostlin.SPN Praha: 102
HEJNÝ S., Slavík B. (1992): Květena ČR – 3. díl. Academia Praha: 293
THURZOVÁ L. s KOL.(1983): Malý atlas liečivých rastlín. Osveta Martin: 258
VERMEULEN N. (1999): Encyklopedie bylin a koření. Rebo productions Čestlice: 31
VĚTVIČKA V.(1999): Letničky a dvouletky. Aventinum Praha: 28