egreš obyčajný
Grossularia uva-crispa Mill.
čeľaď: egrešovité - Grossulariaceae

český názov: srstka angrešt, srstka obecná
anglický názov: Goosberry
nemecký názov: Der Stachelbeerstrauch
ľudové názvy:

Pôvod druhu: 
V Európe, predovšetkým v Rusku, bol egreš pestovaný už v 11.storočí v kláštoroch. Podľa Niektorých záznamov bol v 15.storočí pestovaný okolo Moskvy. V západnej Európe sa najprv pestovanie egrešu rozšírilo vo Francúzsku. Prvý popísal egreš Rinel, a to v roku 1536. Prvý obrázok egrešu je z r.1548. Prvý popis odrôd sa uvádza v 16.storočí. J. L. Christ v r.1797 zaznamenáva 71 odrôd egrešu. V r.1831 Zindler uvádza už 722 odrôd egrešu. Egreš sa veľmi rýchlo rozšíril do všetkých častí Európy, hlavne do Anglicka, kde vznikli krížením veľmi kvalitné odrody. V druhej polovici 18.storočia, kedy začali vznikať nové odrody, radili niektorý autori napr. Du Roi, všetky ušľachtilé odrody pod druh Ribes grossularia čo znamená "srstnatá" a odtiaľ názov srstka. SO štepením egrešu na ríbezľu zlatú (Ribes aurum), za účlom získania stromčekoých tvarov, sa začalo v r.1850 v Čechách a odtiaľ sa rozšírilo do Nemecka. Na začiatku 20.storočia bola do Európy zavlečená choroba Sphareotheca mors uvae, ktorá spôsobila veľké škody. Dnešným cieľom šľachtiteľov je vypestovať čo najodolnejšie, kvalitné, vysokorodiace odrody s dobrou  farbou a veľkosťou plodov a hlavne vypestovať odrody bez tŕňov a to krížením s ríbezľou. Prvý taký hybrid bol vypestovaný v Anglicku a dostal názov Worcesterberry. Kultúrne odrody botanikova zaraďujú do čeľade lomikameňovité (Saxifragaceae) do rodu Ribes L. Niektorý ho zase radia k samostatnému rodu Grossularia L.

Areál rozšírenia: 
Egreš rastie plano v celej Európe, vo východnej a juhovýchodnej Ázii a v Severnej Amerike. V Českej republike sú najväčšie výsadby v okolí Brna (okolie Jundrova s ríbezľov, ďaľej oblasť Žabovresky - Blansko a Vyškov), ďaľj vo Východočeskom, Severočeskom, Juhomoravskom a Severomoravskom kraji.

Popis rastliny:  
•	Egreš je viacročná rastlina vysoká 1,5 metra
•	Koreňový systém u egrešu je najviac vyvinutý v hĺbke 5 - 30 cm aj keď jednotlivé dosahujú až cez 1 m do pôdy. Koreňové vlásky sa vyíjajúv menšom množstve ako u ríbezle a nie sú tak rozložené v horných vrstvách pôdy. Sú sústredené pod krom a siahajú do vzdialenosti + m od obvodu kra.
•	Výhony vyrastajú z púčikov tvoriacich sa v predjarí na koreňovom kŕčku. Ich rast a sila je ovlivnená hlavne prostredím, hlavne na hnojení, ale môže to byť ovlivnené aká odroda to je. Silnejšou tvorbou výhonov z pôdy sa vyznačuje napr Bielôy úrodný a Ldy Delamare, strednou tvorbou Biely nádherný a slabou May Duke. Výhony majú vliv na zahustenie, alebo svetlosť kra, a tím ovlivňujú aj rez, zrenie plodov a rýchlosť zberu. Druhým a ďalším rokom sa výhony vetvia, a tak sa vytvorí tvar kra. Staršie výhony svojím postavením sú preto dobrým rozlišovacím znakom odrôd. Rastú buď vzpriamene, alebo šikmo až vodorovne. Kry podľa postavenia hlavných výhonov a ich rozvetvenia delíme na riedke - svetlé, alebo stredne husté, alebo husté. Dvojročné a viacročné výhony sú pokryté kôrou - borkou. Jej farba je svetlošedá, striebristá, niekedy jemne ochlpená, ľahko sa lúpe v malých alebo väčších častiach. Jednoročné, niekedy dvoj-, až trojročné výhony nesú tŕne. Počet ich dĺžka a rozmiestenie je znakom odrôd. Ich rozmiestnenie nie je po celom výhone rovnaké, k vrcholu ich ubúda alebo úplne chýbajú. Podľa počtu sú buď trojhroté, dvoj-, alebo jednohroté. Dĺžka je od 1,5 a menej. Postavené sú buď vodorovne, mierne šikmo alebo sú sklonené, alebo smerujú šikmo hore. Vytvárajú sa na pätke púčiku Vyskytujú sa aj v spodnej časti výhonov vyrastajúcich z pôdy. Majú farbu od svetle hnedej po tmavo hnedú.
•	Kvet je spoľahlivým znakom odrôd. Jeho veľkosť, farba, tvar, počet lalokov a ich vzdialenosť, okraj čepele, stopka atď... sú charakteristické pre jednotlivé odrody. Velikosť listu nie je stála a závisí nielen na odrode, ale i na pôdnych podmienkach. V suchých a chudobných pôdach sú listy menšie, u mladých krov bývajú väčšie. Aj rez pôsobí na veľkosť listov. U každoročne skracovaných krov býva list väčší. Sú 3 a 5 laločnaté dlaňovité na krátkych stopkách. Od veľkosti lalokov teda závisí tvar listu a okrem toho aj od záhybov medzi lalokmi. Podľa tvorby záhybov sú listy buď s hlbokým a širokým záhybom, alebo hlbokým a úzkym záhybom, širokým a nehlbokým, alebo úzkym a nehlbokým záhybom. Laloky bývajú vyvinuté v hornej polovici listu. V spodnej polovici sú nevyvinuté. Dôležitým znakom je lalok u stopkového výkrojku. Okraj listovej čepeľe je u odrôd buď ostro zúbkovaný, pílovitý, alebo so zúbkami zaoblenými. Zúbky môžu byť i polotupé so širokou bázou a tie sa striedajú s úzkymi zúbkami - zúbkovanie nepravidelné. Stopka listu nemá u všetkých odrôd rovnakú dĺžku. Je buď dlhý (2 cm), krátky (pod 1,5 cm),  alebo stredný (1,5 - 2 cm). Pošva listu je buď krátka, alebo dlhá. Z pravidla má v dolnej časti ojedinelé chĺpky, ktoré sú rozdielne dĺžkou a farbou. Sú svetlo zelené, až karmínové. Stopka s výhonom zviera buď tupý,  alebo ostrý uhol. Listy majú farbu tmavo zelenú , zelenú, svetlo zelenú. Jeho povrch je u niektorých odrôd hladký, lesklý, u iných matný , alebo zhrbolený. Celkový tvar listu je rovný, alebo člnkovitý.
•	Kvet: jeho veľkosť závisí na počte kvetov z jedného púčiku. Z pravidla býva jeden, ak sú dva tak jeden je vždy menší. Taktiež je to závislé na odrode, výžive a reze. Podľa tvaru češule poznáme kvety s guľatou, oválnou, alebo valcovitou. Má farbu tmavo zelenú, alebo svetlo zelenú, hnedozelenú, alebo karmínovú. Je buď hladká lesklá, alebo svetlá chĺpkatá. Chĺpkatá češula nemá vliv na ochlpenie plodu. Kalich má tvar guľovitý, široko guľovitý - zvonkovitý, alebo oválny. Kališné lístky sú buď svetlo zelené, alebo tmavo karmínovo červené. Sú sfarbené celé, alebo len z časti. Pri rozkvitaní sú previsnuté. Korunné plátky majú lopatkovitý, úzky, alebo široký tvar. Tyčinky a čnelka sú rôzne dlhé. Peľnice tyčiniek môžu byť v rovnakej výške s bliznou, alebo môžu byť vyššie respektíve nižšie. Kvety sú umiestnené na výhonoch buď ojedinele, alebo po 2 -3 vo zväzkoch a rozkvitajú postupne. Egreš je samoopelivý aj cudzoopelivý. Má veľmi rýchli vývoj, skoro odkvitá a tvorí plody.
•	Plod je dlhý do 4,5 cm, široký 1,5 cm, a váha 20 gramov, to jest u veľkoplodých odrôd. Tvar plodov je rôzny: guľatý, oválny, vajcovitý, obrátenovajcovitý, hruškovitý a nepravidelný. Vyskytujú sa plody, ktoré nemajú charakteristický tvar. Vyskytujú sa plody viacerých tvarov. Typický tvar však prevláda u väčšiny plodov na kry. Plod je pripevnený k výhonu stopkou, ktorá prechádza v stopôčku a plod. Teda môžu sa vyskytnúť plody so spoločnou stopkou. Podľa dĺžky je buď krátka, stredne dlhá, dlhá. Stopky sú pevne pripevnené k plodonosným vetvičkám a preto keď opadne zrelý plod stopka ostáva na vetvičke. Stopôčka je malá, predlžuje stopku a prechádza v plod. Od stopky ju delia dva lístky v tvare šupiniek. Šupinky sa od seba odlišujú veľkosťou a tvarom. Z pravidla čím väčšia stopôčka tým väčšie sú šupinky. Podľa dĺžky ju delíme na krátku (2 mm), stredne dlhú (3 - 4 mm), dlhú (5 mm). Je dobrým rozlišovacím znakom. Býva zdužinatelá, tmavozelenej farby a opadáva s plodom. Od stopôčky sa pozdĺž celého plodu až k zaschlej časti kvetu tiahnu žilky. Prechádzajú pod šupkou a vyživujú semená. Majú inú farbu ako šupka. U červených odrôd sú ružové, u zelených svetlo zelené, až belavé, u žltých sú svtlo žlté. Z hlavných žiliek sa do priestoru rozbiehajú malé žilky, ktoré sú buď husto, alebo riedko nahlučené pri sebe. Na žilkách sa nachádzajú prieduchy - lenticely v tvare bodiek U niektorých odrôd sa môžu nachádzať aj po celom plode. Najviac ich je v okolí stopôčky. Sú červené, hrdzavé, svetlo žlté a belavo zelené. Šupka sa dokonale vyfarbuje pri dozrievaní. Podľa farby šupky sa delia odrody na červenoplodé, zelenoplodé, žltoplodé a bieloplodé. Sila šupky určuje kvalitu plodu. Býva jemne až silne plstnatá. Mimo to sa vyskytujú plody bez bŕv, alebo s brvami ojedinelími, alebo početnými. Brvy sú rôzne dlhé. Dužina je rôzna: sladká, kyslá, sladkokyslá, aromatická, slaboaromatická, bez arómi. Farba je zhodná so šupkou. Je jemná, alebo rôsolovitá, keď je málo rozplývavá a budí dojem hutnosti. Semená u odrôd s tenkou šupkou presvitajú. sú tmavé, hnedej farby. Môžu sa vyskytnúť i plody partenokarpické.    

Obsahové látky: 
Egreš obsahuje v 100 gramoch plodov: 0,009 mg% vitamínu A, 0,003 mg% vitamínu B1, 0,005 mg% vitamínu B2, 35 - 40 mg% vitamínu C a okrem iného aj 30 mg vápnika, 75 mg fosforu a 0,50 mg železa.

Ekológia: 
Často sa chybne vraví, že egreše majú rovnaké nároky na pôdu ako ríbezle, ale nie je tomu tak lebo egreše sú náročnejšie. Uprednostňuje humózne, priepustné, priemerne vlhké pôdy, kde nemá výška podzemnej vody presiahnuť 90 centimetrov a pôdna reakcia má byť pH 6,4 - 6,8, to jest neutrálna, alebo mierne kyselá. Mladé výsadby vyžadujú N - 60 mg, P2O5 - 40 mg, K2O - 100 mg. V plnej rodivosti N - 120 mg, P2O5 - 80 mg, K2O - 200 mg čistých živín na 1 ha pôdy, v pomere 1,5 : 1 : 2,5 - 3. Znáša čiastočný tieň, preto sa vysádza ako podkultúra. Je ho výsadby sa nachádzajú hlavne v stredných a vyšších polohách, kde je stredne teplé klíma s vyššou vzdušnou vlhkosťou. Tepelná suma činí 1400 stupňov celzia (minimum 1338 stupňov celzia a maximum 1450 stupňov celzia). Potrebuje vyššiu vzdušnú vlhkosť. U nás boli pre pestovanie egreša vymedzené tieto štyri najvhodnejšie zóny: 1.zóna: do nadmorskej výšky 400 m, pri priemernej ročnej teplote 8 stupňov celzia, s ročným úhrnom zrážok nad500 mm, pôdy stredne ťažké, ľahké. 2.zóna: do nadmorskej výšky 450 m, pri priemernej ročnej teplote 7 stupňov celzia, s ročným úhrnom zrážok 700 mm. 3.zóna: do nadmorskej výšky 500 m, pri priemernej ročnej teplote 6 stupňov celzia, s malými výkyvmi teploty. 4.zóna: je pre pestovanie obmedzená len na chránené miesta.

Význam a využitie v praxi: 
Egreš sa pestuje hlavne na priamu konzumáciu, ďalej sa môže spracúvať a to konzervovať, môžu sa vyrábať marmelády a už som sa aj stretol s pálenými egrešmi. Inak sa egreš uplatňuje málo.