slivoň švestka
Prunus domestica L.
čeleď: růžovité - Rosaceae

slovenský název: slivka domáca
anglický název: common plum, bullage plum
německý název: Pflaume, Zwetsche, Zwetschge
lidové názvy: trnka, karlátka

Původ druhu:  
Druh Prunus domestica vznikl podle N. I. Vavilova pod Kavkazem. Zde se samovolně křížila trnka (Prunus spinosa) s myrobalánem (Prunus cerasifera). Při pokusném křížení tetraploidní trnky ( 4x = 32 chromozomů ) s diploidním myrobalánem ( 2x = 16 chromozomů) vznikli neplodní, triploidní hybridi s 24 chromozómy. Mohou však vzniknout i bastardi se zdvojeným počtem chromozómů ( se 48 chromozómy ) čili formy hexaploidní  ( spojením neredukovaných gamet). Tuto teorii Cranea a Lawrence (1930) experimentálně dokázal V. A. Rybin (1936). Tak vznikl nový druh Prunus domestica, pojmenovaný prof. J. Dostálem (1954) švestka domácí. (Dvořák a kol. 1978 )
   Z přední Asie se slivoňové odrůdy rozšířily do Řecka. Zakladatel pomologie Theophrast instruoval ve svém díle Erga kai hémerai ( Práce a agrotechnické lhůty ), napsaném v r. 287 před naším letopočtem, mezi popisy 500 rostlin i o pěstování a štěpování ovocných stromů      a popsal 3 odrůdy slivoní. Od Řeků přešla znalost pěstování ovocných dřevin na Římany. Nejstarší římský agronom Cato napsal v roce 178 před n. l. spis De re rustica ( O záležitostech zemědělských ), v němž popsal 9 odrůd slivoní. 
   V době císařů římských Proba a Diokleciana  byly vysazeny velké sady slivoní na březích řek Drávy a Sávy v Bosně, která je od té doby význačným střediskem pěstování slivoní . Jakostní odrůdy slivoní k nám byly přineseny slovanskými kmeny. Tyto odrůdy byly na našem území, po případě po křížení s odrůdami přivezenými za Karla IV., dále vyselektovány a pod názvem švestky, zwetsche, quetsche, se rozšířily jednak do Německa a odtud do západoevropských států a jednak byly přeneseny již dříve kolonisty   a později emigranty do Transylvánie do oblasti rumunského města Bistrica. Odtud pod národními jmény jako Bistrická slivka, Besztercei szilva, Bistričanka, Prunul de Bistrita se švestky rozšířily po celém území bývalého Uherska a odtud i do sousedních států na území dnešní Jugoslávie, Polska i Ukrajiny. Všeobecně se uznává, že označení Domácí švestky a švestek vůbec, výrazy jako Zwetsche, Quetsche, Sveske, Svedske, Sviskon apod., jsou původu slovanského. (Vávra, Ferkl, Koch, Černík 1965 )

Areál rozšíření:  
Švestky jsou na našem území považovány za domácí druh. Prvořadé slivoňové polohy jsou v nadmořské výšce do 350 m n. m., s průměrnou roční teplotou nad 8C, průměrnými ročními srážkami 500-700 mm a se středně těžkými půdami.( Richter M. a kol. 2002 )

 Popis rostliny: 
•	Druh: vytrvalý, ovocná dřevina
•	kořenový systém: Mají plytkou kořenovou soustavu. Vytvářejí převážně horizontálně rozložené kořeny, přičemž svisle rostoucí kořeny jsou poměrně omezené. Na vytváření kořenové soustavy má vliv humusový horizont ornice, hloubka ornice a druh podkladu, způsob ošetřování půdy, zásobenost půdy vláhou, botanická příslušnost podnože a ušlechtilého kultivaru, pokud není rostlina pravokořená, ale naštěpovaná na podnož, a další.
•	kmen a výška rostliny: Pěstují se různé tvary stromu podle požadavků pěstitele- zákrsky ( výška kmene  0,60-0,80 m ), čtvrtkmeny ( 1-1,20 m ), polokmeny ( 1,40-1,60 m ) nebo vysokokmeny ( 1,80-2,20 m). Mladé kmeny mají hladkou a skoro hladkou kůru zelenkavých barev s červeným, hnědým, fialovým, až tmavě šedým odstínem. V dalších letech se od kůry odlišuje borka.                                                                               
•	listy: Jsou středně velké, protáhlé, k oběma koncům zúžené, zelené, málo lesklé. Okraje čepele jsou na bázi pilovité, ke špičce jednoduše i dvojitě pilovité. Řapík je krátký, tlustší, červeně zbarvený. 
•	květy: Jsou menší ( průměr 19 mm ),  oboupohlavné K 5 C 5 A  G (1), medonosné. Korunní plátky mají zelenavě bílou barvu, jsou eliptické, nedotýkají se. Jsou celkem nenápadné. Někdy přesahují prašníky bliznu.
•	 květenství: řídkokvětý hrozen
•	doba květu: IV.
•	plody: Jsou jedlé. Mají protáhlý,oválný tvar, k oběma koncům zúžený. Slupka je pevná, hladká, fialová až červeně modrá, světle modře ojíněná, někdy místy rzivá. Dužnina je zlatožlutá, sladká, aromatické, výborné chuti.( Barborka A. a kol. 1987, Kutina J. a kol. 1991 )

Obsahové látky: 
Švestky mohou mít až 15 % cukrů ( glukóza a sacharóza ), dále obsahují organické kyseliny ( jablečnou, citrónovou, stopy chininové a salicylové ), dále flavonoidy s protisklerotickým účinkem. Z vitamínů jsou přítomny karoteny, vitamíny B1, B2, B6, kyselina nikotinová, málo vitamínu C- do 10g / 100g, poměrně mnoho vitamínu E. Z minerálních látek je nejvíce draslíku a vápníku, dále fosfor, hořčík, železo, zinek, jód a měď. Syrové švestky i sušené, také kompoty a dřeň mají mírně projímavý účinek.( www.vegetarian.cz)

Ekologie:
 Stanovištní podmínky: Rostou převážně na zahrádkách a v ovocných sadech, ale v některých                 oblastech můžeme nalézt také pozůstatky výsadeb kolem pozemních komunikací.                
 Podmínky růstu: Mají-li švestky dosáhnout plné kvality plodů, pro které jsou pěstovány, vyžadují teplé polohy, chráněné proti severozápadním a proti severovýchodním větrům, s dostatečně slunným a dlouhým létem, půdy hluboké, úrodné, dobře zásobené vodou. Nejvhodnější půdní typy jou černozem, hnědozem, mírný podzol, rondzina a aluviální půdy. V suchých půdách plody předčasně opadnou. Ve studených polohách nedozrají.( Richter M. a kol. 2002 )
 Společenstva:Švestka je ovocná dřevina, která se převážně uměle vysazuje do ovocných sadů smíšených nebo přímo švestkových a na zahrádkách. 

Význam a využití v praxi:
Jejich využití je velmi mnohostranné. Sklízejí se plody ( švestky ), které mají široké spektrum uplatnění od stolního ovoce, přes kuchyňské zpracování a najrůznější způsoby konzervace až po výrobu tradičního alkoholického nápoje-slivovice.( Richter M. a kol. 2002 )

Zajímavosti: 

Rozdělení a popis slivoní:
L. Hegi (1925) rozčlenil odrůdy rodu Prunus domestica do těchto poddruhů (subspecies)        a botanických odrůd (varietas): 
1.	ssp. insitilia ( Poiret ) – slívy
var.  Juliana ( Linné ) – vlastní slívy
var.  Pomariorum ( Boutigny ) – špendlíky
var.  Cerea ( Linné ) – mirabelky
2.	ssp. italica ( Borkhausen ) – renklódy
      var. Claudiana ( Poiret ) – kulaté renklódy
      var. Ovoidea ( Martens ) – vejčité renklódy
3.   ssp. oeconomica ( Borkhausen ) – švestky
      var.  Subrotunda ( Bechstein ) – kulovité švestky
      var. Oxycarpa ( Bechstein ) – oválné švestky
      var. Mammilaris ( Schübler er Martens ) – datlovky a pološvestky
      var. Pruneauliana ( De Candolle ) – pravé švestky

W. Groh (1950) rovněž třídil druh Prunus domestica na tři poddruhy:  insititia, italica             a oeconomica a zařazuje jednotlivé odrůdy do uvedených poddruhů podle těchto znaků:
   Do poddruhu insititia ( slívy ) patří slivoňové odrůdy, jejichž vzrůst je nejčastěji keřovitý, větévky jsou až do dvou let sametově plstnaté a mají někdy i kolce, pupeny jsou víceméně chloupkaté, květy mají korunní plátky 8-10 mm dlouhé a čistě bílé, plody jsou kulaté, 2-3 cm, vyjimečně až 4 cm dlouhé a dužina lpí na pecce. Jsou nevhodné k sušení, s výjimkou mirabelek.
  Do poddruhu italica ( renklódy ) patří slivoňové odrůdy, jejichž vzrůst je ve všech částech větší než u poddruhu insititia, jejichž jednoleté výhony jsou jemně chloupkaté bez kolců, jejichž korunní plátky jsou 8-10 mm, výjimečně až 15 mm dlouhé a čistě bílé, jejichž čepel listů je zaoblená a jejichž plod je 3-5 cm dlouhý a jeho dužina sladká, částečně nebo víceméně lpící na pecce. Jsou nevhodné k sušení.
  Do poddruhu oeconomica ( švestky ) patří slivoňové odrůdy, jejichž vzrůst je nejčastěji stromovitý, letorosty jsou málo chloupkaté nebo vůbec lysé, květy mají korunní plátky 7-12 mm dlouhé, barvy zelenobílé, list má řapík až 2,5 cm dlouhý a čepel 5 až 10 cm dlouhou, zahrocenou, plody jsou nejčastěji podlouhlé až vejčité, 4 až 8 cm dlouhé a dužina se odděluje od pecky. Jsou vhodné k sušení. Přiřazují se i pološvestky, z nichž některé odrůdy mají částečně i znaky slív.
   Podle znaků a vlastností plodů zařazujeme odrůdy slivoní do 5 pomologických skupin:
1.	švestky,
2.	pološvestky,
3.	renklódy, 
4.	slívy,
5.	mirabelky.

   Švestky mají plody protáhlé, k oběma koncům zúžené, obvykle tmavě fialové, nápadně ojíněné. Tuhá, víceméně oranžově žlutá, šťavnatá dužina se snadno odlučuje od pecky. Slupka se těžko odděluje od dužiny a nebývá kyselá. Pecka je protáhlá, smáčknutá, na obou koncích ostře špičatá ( s ostrým hrotem ). Ze švestek je nejdůležitější ”Domácí švestka”, která se pěstuje v mnoha typech. Často jde však pouze o stanovištní modifikace. Jsou pro ni charakteristické, zejména habitus stromů, hlavní plodové znaky a schopnost vytvářet odkopky.
   Pološvestky se podobají švestkám. Plody nebývají však tak výrazně protáhlé a konzistence dužniny není tak pevná jako u švestek. Mezi jednotlivými odrůdami pološvestek jsou výrazné rozdíly jak ve znacích plodů, tak i stromů. Jde totiž o hybridy švestek se slívami, popř. renklódami.
   Renklódy mají plody větší, vyrovnané, kulovitého, oválného nebo vejčitého tvaru s pevnou dužninou, která se zpravidla dobře odděluje od pecky. Slupka má různou barvu, je kyselá        a celkem snadno se odděluje od dužniny. Pecka je baňatější.
   Slívy mají plody víceméně kulovité nebo oválné, různě velké, s dužninou řidší, často lpící na pecce. Slupka může mít různou barvu a různě obtížně se odděluje od dužniny.
   Mirabelky mají plody drobnější, kulovité, žluté až zlatožluté se žlutou dužninou, která se obvykle dobře odděluje od pecky. Mezi jednotlivými odrůdami mirabelek jsou malé rozdíly. Především se liší v době zrání.
  Slivoňové odrůdy u nás dozrávají od poloviny července do konce září. Ve vyšších polohách pozdně zrající švestky zpravidla nedozrávají.
  Slivoně rozkvétají po třešních a višních. Podle doby květu rozlišujeme odrůdy kvetoucí raně, středně raně, středně pozdně a pozdně. Slívy převážně kvetou raně až středně raně, renklódy až na výjimky středně raně, pološvestky a mirabelky většinou středně raně až středně pozdně. Švestky raně zrající kvetou středně raně, pozdní kvetou pozdě.
   Některé slivoně jsou samosprašné, jiné cizosprašné nebo částečně samosprašné. Cizosprašné i částečně samosprašné odrůdy vyžadují opylovače.( Dvořák A. a kol. 1978 )
   Všeobecně mají slivoně plytkou kořenovou soustavu. Korunu mají víceméně kulovitou. Mladé kmeny mají hladkou a skoro hladkou kůru zelenkavých barev s červeným, hnědým, fialovým, až tmavě šedým odstínem. V dalších letech se od kůry odlišuje borka. Slivoně mají střídavé, jednoduché listy u každého druhu něčím charakteristické. Pupeny jsou významným, poměrně stálým kultivarovým znakem. Hodnotí se jejich velikost, tvar, úhel odklonu od letorostu a způsob nasazení na letorost. U květů se sleduje barva a tvar korunních plátků, velikost, zbarvení prášníků a jiné. Podle plodů se kultivary poměrně snadno rozeznávají. Plody dělíme podle velikosti, tvaru, barvy, vůně, délky stopky, pecky a odlučitelnosti od pecky.
   Pro správné určení kultivarů mají opodstatnění i fyziologické vlastnosti, jako je například dozrávání, délka vegetace, intenzita růstu, rodivost a další, které v komplexu s výše uváděnými znaky a vlastnostmi umožňují identifikovat jednotlivý kultivar.( Barborka A. a kol. 1987 )

Tržní odrůdy slivoní:
” Čačanská lepotica ”
  Vznikla jako kříženec odrůd Wangenheimova x Požegača v Čačaku (Jugoslávie). Pomologicky se jedná o pološvestku. Plody jsou velké až velmi velké (kolem 35 g), tmavě modré, silně ojíněné. Tvar ovalný, tupě zakončený. Dužnina je tuhá šťavnatá, mírně nakyslá, aromatická, dobrá. Pecka je dobře odlučitelná od dužniny. Zraje v polovině srpna. Období sklizňové zralosti je krátké, přezrálé plody ztrácejí na kvalitě. Vhodná je především pro přímý konzum.
  Růst stromů je středně bujný. Vytváří vzpřímenou korunu. Plodnost je poměrně raná, dosti vysoká a pravidelná. Doporučovaná je především do teplejších oblastí. Květy nebývají poškozovány pozdními jarními mrazíky a také poškození dřeva zimními mrazy nebylo zatím zjištěno. Je tolerantní k šarce švestek, navíc plody netrpí příliš moniliózou. V době plodnosti je vhodné zkracování kosterních větví, později zmlazení. Odrůda je samosprašná.

” Čačanská najbolja”
  Byla vyšlechtěna v Čačaku z odrůd Wangenheimova x Požegača. Pološvestka, která má velmi velké plody (35-40g), tmavě modré, silně ojíněné, oválného tvaru. Dužnina je pevná, dosti šťavnatá, mírně nakyslá s charakteristickou příchutí. Pecka je dobře odlučitelná od dužniny. Pro dosažení plné chuťové kvality vyžaduje co nejpozdnější sklizeň, přestože se plody vybarvují poměrně velmi brzy. Zraje v 1. polovině září. Schopnost plodů k přepravě je velmi dobrá. Uplatnění nachází především na trhu.
  Růst stromu je středně silný. Vytváří vzpřímené koruny. Plodnost je raná, vysoká a pravidelná. Vyžaduje pravidelný řez v době plodnosti. Kvalitní plody poskytuje v teplých oblastech a na úrodných půdách s dostatkem vláhy. Odrůda je tolerantní k šarce švestek. Napadení plodů moniliózou není významné. Poškození zimními mrazy ve dřevě a pozdními jarními mrazíky v době květů nebylo zaznamenáno. Nevýhodou odrůdy je cizosprašnost, opyluje se odrůdami Čačanská lepotica  a Stanley.

” Domácí švestka”
  Vyznačuje se značnou variabilitou. Vyskytuje se v řadě modifikací a ekotypů různé hospodářské hodnoty a různou reakcí  na určité půdně klimatické prostředí.
  Zpravidla má menší až středně velké plody (18 –21 g), fialově modré barvy se světle modrým ojíněním. Tvar protáhlý, oválný, k oběma koncům zúžený. Dužnina je pevná, zelenožlutá, aromatická, navinule sladká, vynikající chuti. Vysoká kvalita dužniny zatím nebyla překonána žádnou slivoňovou odrůdou. Pecka se dobře odlučuje od dužniny. Zraje koncem září. Plody jsou vhodné jak pro přímý konzum, tak i pro průmyslové zpracování.
  Růst stromu je středně bujný, vytváří pyramidální, hustší koruny. Do plodnosti vstupuje středně raně, plodí pravidelně a hojně. Je samosprašná. Doporučuje se zmlazovací řez v plné plodnosti vzhledem ke kvalitě plodů. Odrůda je silně napadána virovou šarkou. Další rozšíření je závislé na vyřešení problematiky šarky. Kvalitní nevirózní klony e mohou vysazovat pouze ve vybraných oblastech, kde nehrozí infekce šarkou.

”Gabrovská”
  Byla vyšlechtěna v Bulharsku křížením odrůd Kjustendilská sliva x Montfortská. Pomologicky patří ke švestkám. Plod středně velký, tmavě fialové barvy, se silným ojíněním. Dužnina je tužší, šťavnatá, aromatická, navinule sladká, velmi dobrá, připomíná chutí ”Domácí švestku”. Pecka se dobře odlučuje od dužniny. Plody zrají v polovině září.
  Růst stromů je středně bujný.  Plodnost je raná, pouze průměrná, každoroční. Vhodná především do teplejších a středních poloh do úrodných půd s dostatkem vláhy. Má určitý stupeň tolerance k šarce  švestek. Cizosprašná odrůda, opyluje se odrůdou ”Stanley”.

”Stanley”
  Vznikla křížením Angenská x Grand Duke v USA. Jedná se o pološvestku se středně velkými plody (kolem 30 g), podlouhlého, k oběma koncům zúženého tvaru. Barva slupky je fialově modrá, ojíněná. Dužnina má nasládlou, aromatickou  a dobrou chuť, jen když jsou plody náležitě vyzrálé. Pecka se u vyzrálých plodů dobře odlučuje od dužniny, při pěstování na nevhodných stanovištích se však dužnina odděluje od pecky hůře. Plody zrají v polovině září. Za deštivého počasí trpí plody moniliózou.
  Stromy rostou zpočátku bujněni, v plné plodnosti slabě. Předností odrůdy je raná, vysoká     a pravidelná plodnost. Vyžaduje teplé a chráněné polohy. Je tolerantní k u nás rozšířenému klonu šarky. Odrůda není náročná na řez, vyžaduje pouze prosvětlovací řez a vzhledem k vysoké plodnosti je vhodný zmlazovací řez. Samosprašná odrůda.

”Zelená renklóda”
  Stará odrůda neznámého původu, která pochází asi  z Itálie nebo Řecka.
Má menší až středně velké plody (22-26 g) kulatého tvaru. Barva slupky je zelenožlutá s načervenalým mramorováním na sluneční straně. Dužnina je pevná, dosti šťavnatá, aromatická, nasládlá, s výbornou chutí. Pecka se dobře odděluje od dužniny. Plody zrají v druhé polovině srpna. Pro konzervárenský průmysl se sklízí asi o 14 dnů dříve. Za deštivého počasí trpí plody moniliózou.
  Stromy rostou středně silně a vytvářejí široce kulovité koruny. Do plodnosti vstupuje středně raně a přináší středně vysoké úrody. Patří k tolerantním odrůdám k šarce, u napadených stromů se však projevuje snížená plodnost. Vyžaduje teplejší polohy a úrodné půdy. Na řez není náročná, vhodný je pravidelný prosvětlovací řez pro udržení kvality plodů. Je cizosprašná, opyluje se například  ”Althanovou renklódou”.( J. Blažek a kol. 1998 )

Rozmnožování slivoní:
  Slivoně se rozmnožují dvěma základními způsoby, a to generativně ( semeny ) a vegetativně.
  Rozmnožování semeny používáme na dopěstování semenných podnoží. Rozmnožování  ušlechtilých kultivarů tímto způsobem není všeobecně možné, protože potomstvo si nezachovává všechny znaky a vlastnosti mateřské rostliny a v důsledku vysoké heterozygotnosti slivoní má velká část ze semene dopěstovaných rostlin převážně polokulturní charakter.
  Ze způsobů vegetativního rozmnožování se u slivoní využívají způsoby přímého i nepřímého rozmnožování. Přímé je například rozmnožování kořenovými odkopky. V minulosti to byl hlavní způsob rozmnožování švestek. Tento způsob se může aplikovat jen u pravokořenných stromů. U štěpovaných stromů by se pomocí odkopků rozmnožily jen podnože a ne ušlechtilý naštěpovaný kultivar. Dalším přímým vegetativním rozmnožováním je rozmnožování typových podnoží v matečnicích nakopčením. Některé podnože lze úspěšně množit bylinnými řízky ve foliových krytech s regulací rosení ( vegetativně množené podnože ).  Nejčastěji se však podnože dopěstovávají ze semene zdravého vitálního mateřského stromu ( generativně množené podnože ).Pecky se očistí, usuší a na zimu se stratifikují – ve vlhkém písku studeného sklepa. Pecky je nutno chránit před hlodavci. Brzo z jara se vysévají do školky. V průběhu vegetace se podnože udržují bez plevele a do podzimu se dopěstují potřebné podnože.
  Způsoby nepřímého vegetativního rozmnožování , tj. štěpování  je u slivoní stejné, jako       u ostatních ovocných dřevin.
  V některých případech se slivoně přeštěpovávají, maximálně do věku 15 let, protože            ve srovnání s jádrovinami se hůře  ujímají a vzniká riziko klejotoku.
Ve všech případech rozmnožování je prvořadá otázka zdravotního stavu množitelského materiálu, protože šarka je přenosná i odběrem oček a roubů z nemocného stromu. 

Podnože pro slivoně:
  Hlavní generativně množené podnože pro slivoně
  Součastná školkařská výroba dává přednost těmto podnožím před vegetativními, neboť jsou na trhu dostupné, jsou levnější a méně často napadány šarkou.
V České republice je dodnes základní podnoží pro slivoně myrobalán. 
MY-BO-1
  Tato populace je vyrovnanější než populace ze směsi myrobalánů. Je mrazuvzdornější v květu a zajišťuje pravidelnější produkci osiva. Na původním matečném stromu nebyla zjištěna šarka. Žádá delší stratifikační dobu než běžné myrobalány. Očka slivoní se na něm dobře ujímají.
S-BO-1
  Patří do skupiny Saint Julien – Pávův výběr. Je slabšího vzrůstu a semena mají velmi dobrou klíčivost. Odrůdy na této podnoži rostou slaběji a vytváří menší koruny. Hodí se do středních, hlinitých půd.

Ostatní generativně množené podnože pro slivoně
  Myrobalán – směs (Prunus cerasifera)
  Tato směs je bujně rostoucí s dlouhou vegetační dobou. Podržuje si déle mízu. Myrobalán má nestejnou afinitu k slivoňovým odrůdám. Patří k citlivým na verticilliozu. Je tolerantní k armilarioze a odolný k phytophtoře. Má rozdílnou vnímavost na šarku. Je značně přizpůsobivý rozdílným půdám, vytváří větší nebo menší množství výmlatků na kořenovém krčku a později i odkopků z kořenů. Myrobalány jsou prakticky cizosprašné, a proto je nevýhodou směsi značná variabilita významných vlastností. Jako například – afinita.

”Zelená renklóda”
  Potomstvo z výsevu je nevyrovnané. Růst naštěpovaných odrůd je středně silný až silný. Kořenový systém není tak hluboký, jako u myrobalánu.

”Wangenheimova švestka”
  Má vysokou mrazuvzdornost. Podnožová populace v semeništi bývá dosti variabilní. Růst naštěpovaných odrůd je střední až slabší. Kořenový systém je mělký.

”Durancie”
  Růst naštěpovaných odrůd je středně silný. Má raději teplejší a vlhčí podmínky.

”Žilienka”
  Je to náročná podnož na stanoviště. Odrůdy na ní méně rostou, avšak více plodí.
 
Vegetativně množené podnože pro slivoně
  Jsou zde zahrnuty domácí i nejvýznamnější zahraniční podnože.Vegetativně množené podnože v poslední době nabývají na významu díky hustším výsadbám, ale protože se převážně množí řízkováním nebo meristémy a tyto metody u nás ještě nejsou dostatečně rozšířeny, je těchto podnoží na našem trhu nedostatek. 

Hlavní vegetativně množené podnože
MY-KL-A
  Vznikla křížením Prunus cerasifera x P. cerasifera atropurpurea. Tento červenolistý myrobalán netvoří výmladky, je odolný vůči mrazu, snáší i těžší a dočasně zamokřené půdy. Množí se dřevitými i bylinnými řízky. 

Saint Julien A
  Byla vyšlechtěna na stanici East Malling a v současnosti je nejrozšířenější vegetativní podnoží. Množí se dřevitými i bylinnými řízky. Má plytší kořenový systém. Slivoně na ní vstupují brzy do plodnosti. Je velmi citlivá na šarku a hodí se do vlhčích půd. Je vhodná pro zákrsky a čtvrtkmeny. 

S-BUPR-A
  Je vhodná do těžších a vlhčích půd. Kořenový systém je hustý. Růst naštěpovaných odrůd je středně silný.

S-BUPR-B
   Je vhodná do lehčích půd.  Vznikla volným opylením zelené renklódy. Má velkou  výtěžnost oddělků a růst odrůd je středně silný.

Ostatní podnože pro slivoně podle rozdělení do skupin

1.	myrobalánová skupina – Prunus cerasifera
       Myrobalán B., Myrabi, Myrobalán 1254, Myrobalán 1079, Myrocal (Fercino), 
      
2.	slívová skupina – Prunus insititia
 Marunke ( Prunus Ackermani), GF-655/2 (typ Saint Julien), Pixy (selekce ze              Saint Julien), Adesoto 101,

3.	švestková skupina – Prunus domestica
Brompton, GF 43, Švestkový odkopek, 

4.	skupina mezidruhových hybridů
GF-8-1, GF-31, GF-557, GF-677, Fereley (Jaspi), Ferlenaine (Pulmina, GF 2038), Ishtara ( Ferciana),

5.	skupina broskvoňová-Prunus persica
GF-305, Montclar,( Vachůn Z. 1999 )

Výběr vhodného stanoviště:
  Švestky mají větší požadavky  na vlhkost půdy a na vyšší vzdušnou vlhkost. Jsou proto vhodnější do středních i poněkud vyšších poloh. Větší odolnost květů proti pozdním jarním mrazům umožňuje vysazovat švestky i na nechráněná stanoviště i do částečně inverzních poloh (na úpatí svahů) a na severní svahy. Díky poměrně povrchovému kořenovému systému mohou dobře růst i plodit i na dosti mělkých půdách, nejlépe středně těžkých až těžších,      které mají vysokou půdní jímavost. Švestkám se dobře daří na půdách s vyšším obsahem humusu   a také na sprašových půdách. Lze je pěstovat i na středně těžkých slinovatkách.
  Ostatní slivoně – slívy, renklódy a mirabelky vyžadují spíše středně teplé až teplejší polohy a chráněnější stanoviště s ohledem na svou vyšší citlivost k mrazům, zvláště v době květu. Nejvhodnější jsou pro ně půdy středně vlhké, teplejší a hlubší.
  Slivoně lze vysazovat jak na rovinatých pozemcích, tak na svazích. Nejvhodnější jsou svahy jihozápadní a západní. Méně vhodné jsou svahy východní a jižní. Na těchto svazích dochází v zimě k většímu kolísání teplot, což v předjaří a na jaře může vést ke vzniku mrazových poškození (např. mrazových desek). Na jaře slivoně na jižních svazích dříve rozkvétají, a jsou proto vystaveny většímu riziku poškození květů mrazem.  Naopak na severních svazích je kvetení opožděné, a proto je riziko poškození květů  pozdními mrazy menší. Bohužel, plody na severních svazích dozrávají později a mívají horší kvalitu.
  Renklódy plodí lépe na stanovištích chráněných proti  větrům. Naopak domácí švestky dobře plodí i na stanovištích otevřených. 
  Slivoně mají poměrně vysoké požadavky na vlhkost vzduchu a na množství a rozložení ročních srážek. Optimální je úhrn srážek kolem  600 mm ročně. Je důležité, aby dostatek vláhy byl pro slivoně k dispozici v jarním období, protože sucho v této době vede k horší násadě      a předčasnému opadu plůdků. Naproti tomu větší srážky v srpnu mají často za následek praskání plodů a vedou k většímu výskytu moniliózy.
  Slivoním se nejlépe daří na půdách úrodných a teplejších s dostatečnou aerací, avšak současně lépe snášejí nadbytek půdní vláhy než její nedostatek. Rovněž díky povrchovému kořenovému systému dosti dobře snášejí vysokou hladinu spodní vody, která by však neměla být výše než 1 m pod povrchem půdy. Slivoně naštěpované na podnoži myrobalán dobře rostou i na chudších lehčích půdách, i když zde bývají častěji poškozovány zimními mrazy.
( J. Blažek a kol. 1998 )

Nejčastější choroby a škůdci slivoní:

  Nejobávanějšími chorobami slivoni jsou šarka (neštovice švestek), monilióza a polystignóza. Ze škudců,  pak sviluška ovocná, pilatka švestková a žlutá, obaleč švestkový.
  Šarka je virová choroba, která se projevuje zvláště u Domácí švestky, jako rozlité, světle zelené až žlutozelené skvrny na listech; na plodech jsou jamky a vlnité proužky, které se v době dozrávání  propadají. Plody jsou bez chuti, bezcenné, a rovněž předčasně opadávající. Tuto chorobu šíří mšice. Jako ochrana se doporučuje zamezit odebírání roubů a odkopků       ze zamořených stromů, odstranit chorobné stromy z matečních sadů, napadené stromky        ve školce odstranit a spálit. Nutný je boj proti savému hmyzu, zejména mšicím, použitím insekticidních přípravků. Ve švestkařských oblastech se musí stále sledovat zdravotní stav stromů a napadené stromy ničit. 
  Monilióza  je choroba způsobená houbou Sklerotinia laxa. Projevuje se jako hniloba plodů, které později usychají a mumifikují. Doporučují se postřiky sírovápennými nebo mědnatými přípravky před květem, po květu a před česáním plodů.
  Polystigmóza je choroba způsobená houbou Polystigma rubrum, projevující se jako červená skvrnitost listů. Při silnějším napadení listy žloutnou, předčasně opadávají, plody nevyzrávají a napadené stromy jsou citlivé k namrzání. Ochrana spočívá v pálení listů po jejich opadu a v preventivních postřicích.
  Sviluška ovocná (Paratetranynchus pilosus) je roztoč, který škodí sáním na listech. Listy šednou, žloutnou, kroutí se a již v srpnu a září opadávají. Při delším napadení strom prosychá a předčasně hyne, zvláště na sušších stanovištích.( Vávra, Ferkl, Koch, Černík 1965 )
  Pilatka švestková (Hoplocampa minuta) a pilatka žlutá (Hoplocampa flava). Jsou známými původci červivosti mladých švestek a slív. Jejich bělavé až žlutobílé housenice vyžírají jádřince mladých plodů a jejich okolí. Škody mohou dosáhnout až 100 %, zejména u některých odrůd (Althanava renklóda). V dospělém stavu jsou obě pilatky drobným hmyzem. Pilatka švestková je 4,5 mm dlouhá, skoro celá černá, kdežto pilatka žlutá je celá žlutohnědá      a je delší, měří 6 mm. Po páření, již koncem dubna nebo počátkem května, v době květu švestek a slivoní, kladou samičky obou druhů vajíčka jednotlivě, vždy do tužkovitých zářezů v kališních lístcích. Vajíčka jsou bílá, lesklá, mírně ledvinovitého tvaru, 0,5 mm dlouhá a 0,2 mm široká. Každá housenice může zničit i několik plodů (přelézají z plodu na plod).
  Obaleč švestkový (Gudia funebrana) – postižené plody obyčejně dozrávají dříve, zbarvují se do modra a často mívají na povrchu kapičku oleje. Jsou obyčejně měkčí než zdravé plody       a v plodu je možno nalézt červenou housenku s hnědými vlhkými kousky trusu. Při vlhkém počasí napadené plody brzy napadá též monilióza a plody rychle hnijí. Škůdce přezimuje      ve stadiu dospělé housenky v zámotku pod kůrou nebo v trávě apod. Na jaře se kuklí i obyčejně v květnu se líhnou dospělci. Oplodněné samičky  kladou potom ve večerních hodinách vajíčka na mladé plody, ojediněle i na listy. Vajíčka jsou okrouhlá, plochá, průsvitná a jsou dobře přilepené celou plochou na plody a listy. Vylíhlé housenky se nejprve pohybují na povrchu plodu a potom se vkusují dovnitř plodu. Obaleč švestkový má u nás 2 generace. První generace je zpravidla málo početná a lehce ujde pozornosti, protože opad červivých plodů nastává přibližně ve stejném období jako červnový opad plodů. Housenky z těchto plodů se kuklí v různých úkrytech a v průběhu první poloviny července se objevují motýli- letní generace. Po spáření kladou vajíčka a z nich se líhnou housenky, které poškozují starší a dozrávající plody. Z těchto plodů se dospělé housenky stěhují do zimních  úkrytů, ve kterých si předou pevné zámotky. 
( Blažek a kol. 1998 )

Použitá literatura: 
 BARBORKA A. a kol. (1987): Slivky, slivy, ringloty a mirabelky; nakladatelství Príroda, edice Naša záhradka; Bratislava: 22-25,34
BLAŽEK J. a kol. (1998): Ovocnictví; ČZS, nakladatelství KVĚT; Praha: 116-121, 278-279
DVOŘÁK A. a kol. (1979): Atlas odrůd ovoce; Státní zemědělské nakladatelství; Praha: 114-121
VACHŮN Z. (1996): Ovocnictví – podnože ovocných dřevin; Skrypta MZLU; Brno: 25-30
VÁVRA M., FERKL F., KOCH V., Černík V. (1965): Malá pomologie 3 – švestky a třešně; Státní zemědělské nakladatelství; Praha : 14-15, 72-73
 RICHTER M. a kol. (2002): Velký atlas odrůd ovoce a révy; TG TISK s.r.o. Lanškroun: 69
 KUTINA J. a kol. (1991): Pomologický atlas 1; Zemědělské nakladatelství Brázda; Praha: 18      
 WWW stránky: www.vegetarian.cz