silenka nadmutá
Silene vulgaris L.
čeleď: hvozdíkovité (silenkovité)  – Caryophyllaceae (Silenaceae)

synonyma: Silenka obyčejná (Silene inflata, Silene cucubalus), Měchýřnatka nadmutá  - Oberna behen 

slovenský název: Silenka obyčajná
anglický název: Sweet Catchly
německý název: Gemeines Leimkraut, Aufgeblasenes Leimkraut
lidové názvy: Holubí vole

Původ druhu:
 Silenka nadmutá pochází z eurasijského prostoru, 2n. (Beffa M. T. D. 2001; Hajný S. a kol. 1990)

Areál rozšíření:  
Silenka nadmutá je dodnes rozšířená po celé Evropě, dále se vyskytuje v Asii, severní Africe a druhotný výskýt je uváděn i v Severní Americe. Rozšířena na celém území ČR od nejnižších poloh až do alpínského stupně, max. Sněžka 1600 m. S vyjímkou nalezišť na hadcích a horských loukách má výskyt převážně výrazný synantropní charakter. (Lippert W. 2002; Hajný S. a kol.1990)

Popis rostliny: 
§	vytrvalá bylina
§	kořen ztlustlý, až 60 cm i více dlouhý, větvený 
§	20-50 cm vysoká rostlina vytváří vzpřímený nebo vystoupavý, holý nebo lehce chlupatý stonek, nelepkavý
§	dolní lodyžní listy většinou špičaté až zaokrouhlené, znenáhla v řapík zúžené nebo klínovitou bází přisedlé, brzy zasychají. Střední a horní podlouhlé, eliptické nebo kopinaté, celokrajné, přisedlé a protistojně na stonku, na okraji bez chrupavčitého bělavého lemu nebo s lemem úzkým, délky 6-7 cm, šírky 0,8-2 cm, modravě zelené barvy
§    květy oboupohlavné nebo jednopohlavné. Kalich 5zubý, kulovitě nadmutý, neopadavý, bledě zelený až bělavě růžový, 
      s siťovitou žilnatinou, 1-1,6 cm dlouhý. Koruní plátky hluboce dvoulaločné, bílé až s růžovým nádechem, 3 čnělky, pakorunka 
      většinou nezřetelná.   
§	květenství vidlany, většinou vícekvěté, jen někdy redukované na 1-2 květy
§	doba květu: V. - IX.
§	plod: tobolka, vejcovitě kulovitá až vejcovitě kuželovitá, 0,7-1,5 cm dlouhá, semena ledvinovitá, osemení šedohnědé s kuželovitými, špičatými hrbolky (Hajný S. a kol.1990; Janča J. 1996; Beffa M. T. D. 2001)

Obsahové látky: 
Převážně saponiny, dále třísloviny, malé množství pryskyřic, látky minerální a některé prameny uvádějí i přítomnost nedostatečně probádaného glykosidu (Janča J. a kol. 1996)

Ekologie:
Stanovištní podmínky: silenka je běžnou součástí lučních společenstev, roste na pastvinách, světlých mezích, okrajích cest, silnic a železničních tratí, lemuje lesy.
Podmínky růstu: živné, vápenité, mělké, písčité, štěrkovito-písčité až skeletovité půdy, teplomilný a trochu nitrofilní druh.
Společenstva: Travinné společenstvá řádů Arrhenatheretalia (především svazu Polygono-Trisetion), Brometalia. Subalpínký stupeň společenstva svazu Calamagrostion villosae, na hadcích převážně ve společenstvech svazů Asplenio cuneifolii-Armerion serpentini, Asplenion serpentin nebo Dicrano-Pinion, na ruderálních stanovištích hojně ve společenstvech řádu Agropyretalia repentis, popř. i svazu Dauco-Melilotion. (Janča J. a kol. 1996; Hajný S. a kol. 1990)

Význam a využití v praxi:
Zemědělský význam nemá, plevelný druh. V posledních letech se však pozapomnělo na léčitelské vlastnosti silenky. V lidovém léčitelství je používána jako osvědčený močopodný prostředek i jako doplň. léčivo při těžších formách průjmu. Zevně je využívána formou obkladů na nehojící se rány, kožní afekce případně i na lehčí popáleniny. Forma koupelí bývala často využívána v léčbě revmatických onemocnění a ekzémů. Běžnou lékovou formou je krátkodobě vařený odvar. Silenkovou drogu podáváme samostatně velmi zřídka, většinou ve směsi s jinými drogami (např. urologická směs - směs silenky, zlatobýlu, kořenu jehlice, svízele syřišťového a mateřídoušky), není určena pro dlouhodobé užívání, nepoužívají těhotné a kojící ženy.Předmětem sběru je kvetoucí nať, sbíraná od září.(Janča J. a kol. 1996)

Zajímavosti: 
Silenka podporuje dojivost. Květy obsahují hodně nektaru, jsou opylovány nočními motýly. Tento druh vytváří mnoho různých poddruhů, které jsou vázány často na zcela určitá stanoviště a životní prostory. Rozlišovacími znaky jsou stonek, listy, např. rostliny z hadců jsou charakteristické poléhavými, poměrně tenkými lodyhami, úzkými listy. Běžně se uvádí pět poddruhů: silenka pravá (S. vulgaris), rozprostřená (prostrata), suťová (humilis), širolistá (commutata) a vejčitolistá (ovalifolia).
S. nadmutou řadíme mezi tzv. metalofyty, rostliny, které jsou schopny vázat v biomase kovy tak, aby neinaktivovaly životně důležité enzymy. Některé rostliny jsou odolné k několika těžkým kovům najednou, silenka nadmutá - Zn, Cu, Cd, Ni.(Janča J a kol. 1996; Hajný S. a kol. 1990; Váňa J.)

Použitá literatura: 
Janča J., Zentrich J. A. (1996): Herbář léčivých rostlin - 4. díl. EMINENT: 204 - 207
Hajný S., Slavík B. (1990): Květena ČR - 2. díl. Československá Akademie věd: 181 - 182
Lippert W., Podlech D. (2002): Kapesní atlas květin. Slovart Praha: 168
M. T. D. Beffa (2001): Luční květiny: KK Ikar: 46
Váňa J. - http://stary.biom.cz/clen/jv/pr3.html