saturejka zahradní
Satureia hortensis
čeleď: hluchavkovité – Lamiaceae

synonyma: Clinopodium hortense

slovenský název: saturejka zahradná
anglický název:  Savory
německý název: die Gartenkölle, das Bohnenkraut
francouzský název: Sariette des jardins
španělský název :  Sajoride

Původ druhu: 
    Původem z východního Středozemí a Blízkého východu, pěstována hlavně v jižní Evropě; v kultuře již od starověku. Hejný S., Slavík B. (1988)

Areál rozšíření: 
Pěstována po celém území, většinou na zahrádkách. Občas přechodně zplaňuje na ruderálních místech nebo jako plevel např. Valeč u Karlových Varů, Karlovy Vary – Jelení skok, Těchlovice u Děčína, Brná u Střekova, Litoměřice, Bělá po Bezdězem, Plzeň – pod homolkou, Plzeň- Borovec, Rumburk, Praha – Pobaba, Orlík, Nový Bydžov, Kutná hora, Brno – Jundrov, Brno- Veveří, Čejč, Pouzdřany, Hranice, Netín, Kojetín, Popice, Nové Město na Moravě,… Hejný S., Slavík B. (1988)

Popis rostliny: 
•	druh jednoletý, bylina
•	kořenový systém: tenký, vřetenovitý, větvený
•	stonek a výška rostliny : lodyha přímá, 10-30(-60) cm vysoká, zelená nebo fialově naběhlá, na bázi dřevnatějící, zpravidla hustě větvená, větve v ostrém úhlu šikmo odstávají
•	listy: čárkovitě kopinaté, 10-25(-30) mm dlouhé, 2-4(-7) mm široké, na vrcholu zašpičatělé, k bázi postupně se zužující, přisedlé, na obou stranách žláznatě pýřité, na okraji jemně brvité	
•	květy: Lichopřesleny 2-5květé, tvořící husté až řidší lichoklasy, květy kratičce stopkaté. Kalich 3-4 mm dlouhý, koruna 4-7 mm dlouhá, světle fialová, růžová nebo bílá, v ústí často červeně tečkovaná, jen málo přesahující kališní cípy, horní pysk delší, mělce vykrojený, dolní zaobleně mělce 3laločný;tyčinky z koruny nepřečnívající; podsemeníkový žláznatý val 4 laločný, laloky jen málo zřetelné, celistvé, přední nejdelší, postranní a zadní kratší, stejně vysoké.
•	květenství: jednostranné koncové lichoklasy z oddálenými 2-5květných
•	doba květu: VII-VIII(-X) 
•	plodem jsou 4 vejcovité, 1-1,5 mm dlouhé, šedozelené až tmavohnědé a hladké tvrdky
               Hejný S., Slavík B. (1988)

Obsahové látky: 
Hlavní účinnou složkou drogy je silice (kolem 1 %) obsahující karvakrol, p-cymen, tymol, popřípadě pulegon jako charakteristické složky, určující typ i často původ silice.V hranicích druhu existuje zřejmě několik typů  odlišných silic, které se liší  v hlavních složkách silice. Složení ovlivňuje i nadmořská výška. Kromě silice obsahuje droga triterpenické kyseliny ursulovou a oleanolovou , flavonoidní glykosidy, hořčiny a třísloviny Jirásek V., Starý M. (1986)

Ekologie:
Stanovištní podmínky: druh rostoucí ve Středomoří (ze Španělska přes Jugoslávii do Řecka a dále přes oblasti kolem Černého moře do Iránu);v Bulharsku a evropské části Turecka není však původní. Dosti hojná; skalnaté svahy, suti a kamenná moře, jedna z hlavních složek vždyzelených macchií. Na mnoha místech v jižní a ve střední Evropě, v Přední Asii, v Indii, Kapsku a Severní Americe jen zplaněle (pustá místa, okraje polí, náspy železnic a silnic)Dnes se pěstuje v Evropě, kromě severských oblastí a v příhodných oblastech jiných světadílů především pro potravinářské účely. Jirásek V., Starý M.. (1986)
Podmínky růstu: vyžaduje dobrou zahradní půdu, nejlépe v teplejších chráněných polohách 

Význam a využití v praxi:
Droga se používá v lékařství i lidovém léčitelství samotná, v čajových směsích nebo v hromadně vyráběných léčivých přípravcích při akutním gastroenteritidách, provázejících průjmy, při ztrátě chuti k jídlu a také proti zánětlivých chorobách horních cest dýchacích. Z čerstvé natě především, ale i z drogy se destiluje silice s širokým použitím hlavně v potravinářství. Samotná drcená droga se podobně jako u nás známá majoránka  používá také jako koření, zvláště  do uzenářských výrobků a přípravě mas. Klasickým kořením je saturejka pro úpravu polévek a příloh z luštěnin, hlavně fazolí a bobů ( odkud její německý název Bohnenkraut). Jirásek V., Starý M.. (1986)

Zajímavosti: 
 Jako koření a léčivka je známá od starověku, její pěstování doporučoval franský král Karel I. Veliký (768 – 814), ve středověku se hojně pěstovala v klášterních zahradách a později v selských zahrádkách.Její význam v lékařství i potravinářství je od těch dob trvalý. U nás se většinou pěstuje kultivar cv. Pikarta povolený v r. 1981 pro potravinářské účely. Jirásek V., Starý M.. (1986)

Použitá literatura: 
Jirásek V., Starý M. (1986): Atlas léčivých rostlin. SPN Praha: 95
Hejný S., Slavík B. (1988): Květena ČSR –  6. díl. Academia Praha: 646
JANČA J., AZENTRICH J. ( 1996 ): Herbář léčivých rostlin – 4 díl. Eminent: 192