proskurník lékařský 
Althaea officinalis L.
čeleď: slézovité –  Malvaceae

slovenský název: ibiš lekársky
anglický název: Marsh Mallow
německý název: r Eibisch
lidové názvy: ajbiš, ajbišek, albiš, hubišek, ibis, ibišek, sléz vysoká, bylišek, pople, římský slez, slezová růže, topolovka

Původ druhu:  
Primární areál pravděpodobně od Středozemí přes panonskou nížinu a jižní část ukrajiny do Střední Asie (Dostál J. 1989)

Areál rozšíření:  
V Evropě  zplaněl, ve volné přírodě roste jen v nejteplejších oblastech, v pobřežních křovinách  na  vlhkých loukách a pastvinách.. Pro lékárenskou potřebu se pěstuje, například na Břeclavsku a Hodonínsku (Janča J., Zentrich J.A.1996) 

Popis rostliny: 
•	statná vytrvalá bylina, sametově chlupatá 
•	kořenový systém: svazčitě rozvětvený se ztlutlými jednotlivími kořeny (až 2 – 3 cm), zevně špinavě žluté,
•	stonek, lodyha: přímá, jen s krátkými postraními větvemi, nevýrazně podelně rýhovaná, hustě svazčitě chlupatá, dorůstá 70 – 80 cm 
•	listy: průměrně tlusté, krátce řapíkaté, řapík je kratší než čepel (1,5 – 6,5cm), čepel dolních listů v obrysu okrouhlá až vejčitá až vejčitá, 3-5 laločnatá, horní listy špičatě vejčité, na bázi srdčité až tupě klínovité s okrajem nepravidelně zubatým, na obou stranách hustě plstnatě chlupaté; palisty úzce kopinaté až čárkovité, chlupaté, záhy opadavé
•	květy : rostou jednotlivě nebo ve svazečcích, v úžlabí nebo ve vrcholových hroznech, v paždí listů většinou po 2-4; květní stopky různě dlouhé, hustě chlupaté; lístky kalíšků (8-10 cm dlouhé) úzce kopinaté až čárkovité, nejvýš při bázi srostlé (4-6 mm dlouhé), hustě chlupaté; kalich do necelé poloviny srostlý, s trojúhelníkovitými cípy (8-10 mm dlouhé), přitisklý k plodům, hustě chlupatý; koruna rozeklaná na pět uštů, korunní lístky široce obvejšité, mělce vykrojené (8-10 mm dlouhé, 7-16 mm široké), na okraji nehýtku hustě brvité, světle růžové až světel nafialovělé; tyčinek obvykle mnoho, s tmavými prašníky, tyčinková trubka i volné nitky tyčinek krátce papilaté 
•	květenství: řídké hrozny.
•	doba květu: VII – IX 
•	plody: terčovitý plod z 15-25 plůdků, jednosemenných tvrdek (7-9 mm široké),         na hřbetě hustě, krátce chlupaté, na bázích s tenkou, hladkou stěnou, okrové;
semena: ledvinovitá, hladká, lysá, tmavě hnědá (Engeman M.1992, Janča J.,              Zentrich J.A.1996, Korbelář J., Endris Z., Krejča J. 1974, Dostál J. 1989)

Obsahové látky: 
Všechny části rostliny obsahují slizové látky.Kořen obsahuje 35 % slizové látky a  10 % cukru, u listů převládají  třísloviny. Rostlina dále obsahuje škrob, pektin, asparagin, mastné oleje, bílkoviny, betain, flavonoidy, minerální látky, organické kyseliny, stopy silice (Engeman M.1992, Janča J., Zentrich J.A.1996, Korbelář J., Endris Z., Krejča J. 1974)
                                                                                                                                                                                                 
Ekologie:
Pobřežní křoviny, vlhké louky a pastviny, příkopy v říčních aluviích, druhotně                          na ruderalizovaných vlhkých místech v obcích a jejích okolích, u navesních rybníků.                Ve vegetačních obdobích náročná na teplo, v zimě snáší i velmi nízké teploty (kontinentální charakter). Primární výskyt většinou v územích s průměrnými ročními srážkami pod 650 mm. Místy jako fakultativní halofyt. 
Podmínky růstu: zejména na slanějších půdách
Společenstva: na zaplavovaných březích řek a kanálů v lemových společenstvech svazu Senecion fluviatilis, na ruderalizovaných stanovištích ve společenstvech svazu Agropyro Rumicion crispi. (Engeman M.1992, Janča J., Zentrich J.A.1996, Korbelář J., Endris Z., Krejča J. 1974, Dostál J. 1989)
 
Význam a využití v praxi:
Průmyslové využití (na středním východě se pokoušeli vyrábět z proskurníku textilii,               ale pro malou ekonomičnost to nebylo úspěšné )
Využití v lékařství: drogu mohou tvořit jak květy ( Flos althaeae ), tak i listy ( Folium althaeae ) nebo kořeny ( Radix althaeae )  a nať (Herba Althaeae ). Za nejhodnotnější se považuje droga kořenová. Sliz rostliny vytváří na sliznicích ochranou vrstvu a chrání ji před škodlivými vlivy. Dovede dokonale tlumit kašel. 
Použití drogy je široké. Vnitřně ji aplikujeme při chorobách plic a průdušek, močových cest      a ledvin a trávicího ústrojí včetně těžkých průjmových onemocnění. Zevně se používá ke kloktání, při popáleninách, na nehojící se rány, ke změkčování zatvrdlin. Proskurníkové slizy výborně mechanicky podporují vyměšování stolice, takže výborně působí při zácpě.Ze slizových drog má ibišek nejmohutnější působení, srovnatelné jedině s kostivalem.
 Zatím co v alopatii se používá celá rostlina, od květu až po kořen, v homeopatii se většinou využívá pouze kořen, a to nejlépe kopaný kolem desáté hodiny dopolední a sušený ve tmě. Použití ibiškových homeopatik je velmi široké a zhruba podobné jako v alopatii. Specifické je ale použití při zánětech nejrůznějších etiologie: záněty střev, nosohltanu, pohrudnice, čelní dutiny atd.
Sběr a úprava : kořeny silnější než 1 cm se sbírají nejčastěji v říjnu a v listopadu. Suši se umělým teplem nepřevyšující 40 0C. Droga má slabí charakteristický pach, slizovitou chuť        a na lomu je bílá. Květ se sbírá krátce před rozvitím, list krátce před květem v červnu               a v červenci vždy za suchého počasí. Sušení probíhá zvolna, poněvadž listy jsou chloupkaté. Suší se na stinných místech. Drogy jsou bez pachu a mají mdle slizovitou chuť ibišku. Nesprávně sušený kořen se časem zbarvuje žlutohnědě, plesnivý a chutná odporně. Starší zdřevnatělé kořeny mají nižší obsah slizu a jsou méně hodnotné. Menší obsah slizu mají i kořeny sbírané z jara.
Proskurník je velmi citlivý na úpravu, sušení, skladování a vůbec na celkovém zacházení s nim. Nežádoucí účinky nebo kontraindikace nejsou známi, takže drogu můžeme uživat i v pediatrii. 
(Engeman M.1992, Janča J., Zentrich J.A.1996, Korbelář J., Endris Z., Krejča J. 1974, Dostál J. 1989)

Při zánětech střev se užívá : odvar z 20 gramů proskurníku v 0,5 l tru studené vody,           který přivedeme k varu, odstavíme a necháme 10 minut přikrytý vyluhovat. Pijeme přes den            po šálcích.

 Při zánětu pohrudnice: vezmeme 1 polévkovou lžíci yzopu a 1 polévkovou lžíci proskurníku      a v 0,5 litu studené vody pomalu přivedeme k varu, pak odstavíme a necháme 10 minut luhovat. Přecedíme a pijeme 3 šálky denně mezi jídly. 

Při zánětu čelní dutiny :  dvě plné polévkové lžíce nakrájíme kořene proskurníku necháme ve 2 šálcích vody 30 minut vyluhovat, pak na malém plameni necháme projít varem a přikryté ještě 5 minut vaříme. Odstavíme a 10 minut necháme vyluhovat. Odvar inhalujeme a několikrát denně nosem také nasáváme. 

V Americe je oblíbený proskurníkový sirup: oloupaný a pomletý kořen povaříme ve vodě, smícháme s medem a pomerančovou šťávou a řádně promícháme. Dostaneme lahodně chutnající  a velice účinný sirup proti kašli a kataru sliznic.
Ve Francii se čerstvé výhonky konzumují jako jarní posilující prostředek.
Na Středním východě se kořen proskurníku nejprve vaří a pak smaží na cibuli a na másle.
(Engeman M.1992, Janča J., Zentrich J.A.1996)

Zajímavosti:
Charakteristický tvar plodu se odráží v českém jménu rostliny, slovo proskurník pochází původně z ruštiny a označuje liturgické obětní pečivo užívané v pravoslavné církvi.
Již císař Karloman (742 – 814) vysoce hodnotil ibišek a nařídil dokonce jeho pěstování.       Od těchto dob se na něj místy zapomnělo, ale nikdy ne docela, a tak se celá staletí větší           či menší měrou užívá stále. (Engeman M.1992, Janča J., Zentrich J.A.1996)
                                                                                                                                                                                                                                  Použitá literatura:
Jiří Janča, Josef A. Zentrich (1996): Herbář lečivých rostlin – 4. díl Eminent Praha: 40 
Max Engeman (1992): Léčivé síly s přírody. Dona České Budějovice: 32
Korbelář, Endris, Krejča (1974): Naše rostliny v lékařství. Avicenum Praha: 321
Josef Dostál (1989): Nová květena ČSSR. Academi Praha: 728