plavuň vidlačka
Lycopodium clavatum
čeleď: plavuňovité - Lycopodiacea

slovenský název: Plavúň obyčajný
anglický název: Stag' s Horn Moss
německý název: r Kolbenbärlapp
lidové názvy: čertův spár, jelení růžek, medvědí tlapa, vidlačky, zaječí opratě, vlčí noha

Původ druhu:
Plavuně se pravděpodobně vyvinuly z některé primitivní skupiny ryniofyt. Největšího rozšíření dosáhly v devonu a v karbonu, na jehož konci silně ustoupily.Stalo se tak přibližně před třista milióny let, jejich největší výskyt byl v  bažinatých pralesích, pokrývaly velkou část planety. Dosahovaly výšky přes 25 m, během dalšího vývoje přežily jen drobné byliny.
(Roubcov V. G. 1990)

Areál rozšíření: 
Je rozšířena téměř po celém světě s výjimkou Středozemí a stepních oblastí. Roste v celé Evropě a Asii, v afrických horách i v Americe. 
V našich podmínkách se nalezá např. v rezervaci Chráněné krajinné oblasti v Beskydách - v Kladnaté Grapy
a na kyselejších stanovištích NPR - Pulčín, Hradisko.
(Roubcov V. G. 1990)

Popis rostliny:
•	vytrvalá bylina
•	kořenový systém: adventivní větvené mykorrhiticky závislé kořeny
•	stonek: plazivý, většinou aktinostélický nebo plektostélický o délce 1 m, volně kořenující, druhotně nesílící a chudě vidličnatě větvený. Je to lodyha, hustě porostlá drobnými šupinovytými lístky, z níž vyrůstají kratší vystoupavé větve o délce 15 - 20 cm. Klásky se nacházejí na vidličnatých stopkách, zpravidla po dvou
•	listy: kratší, přitisklé, hustě pravidelně střídavé, čárkovitě kopinaté, celokrajné, jen dolní někdy pilovité s dlouhou, bílou koncovou osinou. Jsou neopadavé, jednožilné, s anomocytickými průduchy a často s vegetativními tělísky v paždí, v plodných zónách stonku nesou po jediné výtrusnici
•	výtrusy: koncem léta výtrusnice pukají a sype se z nich žlutý prášek - plavuňové výtrusy, z nich vyklíčí jednodomý prokel s pohlavními orgány a po oplození vznikne nová rostlina, které může trvat až 30 let, než bude schopna vytvářet výtrusné klasy
•	(Jelínek J. 1998, Kubát K. a kol. 1998)

Obsahové látky: 
Výtrusy obsahují až 50% oleje, pryskyřici, polysacharid sporonin, stopy alkaloidů, např. lycopodin, clavatin a clavatoxin, organické kyseliny a vysokomolekulární terpen, který je hlavní příčinou nesmočitelnosti výtrusů ve vodě. Prášek je velmi hořlavý, vhodíme - li jej do ohně, prudce a s prskáním vzplane.Alkaloidy se nacházejí rovněž v nati. (Korbelář J. 1981)

Ekologie:
vyskytuje se jako podhorská a horská bylina, roste ve světlých suchých jehličnatých lesích, suchých pastvinách, na vřesovištích a rašeliništích, v porostech kosodřeviny, na kyselejších křemičitých půdách, méně ve smíšených lesích. 
Plavuň vytváří v lesích místy celé koberce porostů. (Roubcov V. G 1990, Kubát 1998)

Význam a využití v praxi: 
Plavuňových výtrusů se využívá ke světelným ohnivým efektům, k vysypávání forem při odlévání kovů ve směsi s karmínem slouží ke zjišťování otisků prstů a též k barvení latek na zeleno a na modro a to hlavně v Severských státech, kde je dosud její hojný výskyt. V Norsku se z její nati pletly běhouny a v Pobaltí se plavuňové věchýtky používají k tření pokožky v saunách.  
Další uplatnění má ve farmacii a to zejm. výtrusy, které jsou oficiální drogou.   
V lékárnách se využívá k obalování pilulek, aby se neslepovaly. Osvědčila se v pediatrii  jako zásypový prášek při svědivých vyrážkách, mokvavých ekzémech, vředech a proti svrabu. Také se aplikuje při zánětech močových cest. Při vnitřním užití tlumí bolest, přičemž nať se většinou vnitřně nepožívá, při větším množství působí jedovatě na ústřední nervovou soustavu.
Nať - v malém množství je prospěšná hlavně v homeopatii při koupelích a obkladech, kde       působí protirevmaticky, tlumí křeče v nohou. Při vnitřním užití působí proti úplavici a průjmu. (Roubcov V. G. 1990, Korbelář J. 1991)

Zajímavosti:
Stavba: Předpokládá se, že drobné listy vznikly během vývoje z vychlípenin pokožkových buněk. 
Původ názvu: Vědecký rodový název plavuně vznikl složením dvou řeckých slov lykos - vlk a podion - nožka. Český lidový název vlčí noha tedy přesně odpovídá vědeckému názvu a vystihuje huňatý listnatý povrch lodyh . Také název plavuň má svůj původ v nesmočitelnosti výtrusů vodou.
Použití: vlastnosti hořlavosti výtrusů vděčí kouzlo bengálských ohňů a divadelních triků.
Plavuň vidlačka a všechny její příbuzné druhy jsou v ČR úplně chráněnou rostlinou , její sběr tedy není možný, proto je k nám dovážena hlavně z Polska a z Německa. Na Slovensku je jen zčásti chráněnou rostlinou a sběr výtrusných klásků je povolen.
(Roubcov V. G 1990, Korbelář J. 1981, Kubát 1998)

Použitá literatura:
Rubcov V. G., Beneš K. (planeta) (1990): Zelená lékárna. Praha (Lidové nakladatelství): 202
Kubát K.a kol. (1998): Botanika. Praha (pedagogické nakladatelství): 134 
Jelínek J., Zicháček V. (1998): Biologie pro gymnázia. Olomouc (nakladatelsví Olomouc): 
49 
 Korbelář J., Endris D. (1981): Naše rostliny v lékařství. Ústí nad Labem (zdravotnické nakladatelství): 334