pěťour maloúborný
Galinsoga parviflora
čeleď: hvězdnicovité – Asteraceae

synonyma: pěťour malokvětý

slovenský název: žltnica maloúborová, galinsoga drobnokvětá
anglický název: Gallant soldier
německý název:Kleinblutiges Franzosenkraut
francouzský název: Galisoga
maďarský název: kiesiny gombvirág
lidové názvy: Amerika, galinsoga, galisonga malokvětá, Hitlerka, peťaur, pěťaur, peťour

Původ druhu: 
kosmopolit pocházející z Jižní Ameriky. (Deyl 1964)

Areál rozšíření:  
V minulém století zavlečen do celé Ameriky, Evropy, Afriky, Jižní Asie, Austrálie a na Nový Zéland. Na jižní Moravě se objevil roku 1888. Od té doby se u nás rychle šíří. (Deyl 1964)

Popis rostliny: 
•	jednoletá bylina
•	kořenový systém je bohatý, ale mělký
•	lodyha nejčastěji 10 až 50 cm vysoká, zelená, lysá, bohatě rozkladitě větvená
•	listy vstřícné, celistvé, vejčité v krátký řapík zúžené, mělce pilovité
•	květy v terči pravidelné, obojaké, okrajové květy paprskovité, souměrné, samičí s malou             jazykovitou bílou korunou, většinou máločetné
•	květenství jsou drobné úbory, sestavené v chudých vidlanech, 3 až 5 mm v průměru
•	doba květu: V. – X. až do prvních mrazů
•	plodem jsou nažky asi 1 až 1,5 mm dlouhé, dvojího tvaru. Z terčovitých květů jsou černé vejčité, chlupaté s chmýrem ze stříbřitě bílých šupinek. Nažky z paprskovitých květů jsou zploštělé, štětinkatě chlupaté se zakrnělým chmýřím. (Deyl 1964)

Obsahové látky:  
Mají vysoký obsah bílkovin a málo hrubých vláken, proto mohou sloužit jako vydatná a velmi šťavnatá píce, neboť obsah vody bývá často až 99%. (Deyl 1964)

Ekologie:
Stanovištní podmínky: roste jako plevel na zahradách, v okopaninách, na vinicích, rumištích, u cest, při tratích a podobně. Zvláště hojný je na písčitých půdách.
Podmínky růstu: roste v teplejších oblastech na úrodných lehčích písčitých, ale dostatečně humózních půdách s dostatečným množstvím živin. Vyžaduje dostatek vláhy a proto ve vlhkých rocích se rozšiřuje velmi intenzivně a může mít víc generací za rok. (Deyl 1964,  Pullman a Vanek 1966)

Význam a využití v praxi:
V posledních desetiletích se značně rozšířil, podle F. Hrona zejména následkem používání zaplevelených kompostů a zaplevelené zeminy při balíčkování sazenic. Pro své mnohé vlastnosti a to zejména velkou a rychlou plodnost, možnost dodatečného dozrávání nezralých nažek v úborech po pokosení a dobrou klíčivost, jsou oba jednoleté druhy pěťouru místy obtížnými plevely. Mohou být též šířeny nečistým osivem. 
Hubení: při osevním postupu nemají se alespoň několik let dávat na semeny zamořené půdy okopaniny. Mají se častěji zavádět ozimy nebo časně jarní plodiny, dále stínící rostliny rychle rostoucí, jako hořčice a podobně. Předpokladem úspěšného hubení musí být snaha, aby v době, kdy pěťour klíčí byl na poli již hustý porost plodin, který by pěťour utlačoval. Stínící kultury se musí pěstovat po více let, dokud se nezničí zásoba semen v půdě. Rostliny nesmíme nechat vysemenit. (Deyl 1964, Jehlík a kol. 1998)

Zajímavosti:
Dnešní evropské exempláře pocházejí většinou z potomstva botanické zahrady v Paříži. (Deyl 1964)

Použitá literatura:
Deyl M. (1964): Plevele polí a zahrad, nakl.Československé akademie věd, Praha: 110 – 111.
Pullman L., Vanek G. (1966): Atlas burín a ich ničenie, Slovenské vydavatelstvo podohospodárskej literatúry, Bratislava: 92 – 93
Rystonová I. (1996): Byliny a jejich lidové názvy, nakladatelství Vodnář, Praha: 230 
Jehlík V. a kol. (1998): Cizí expanzivní plevele České republiky a Slovenské republiky, Akademie věd České republiky: 47
Sedlárová L. (1994): Slovensko – latinsko – anglicko – německo – francúzsko – český slovník názvy rastlín, Výzkumný ústav rastlinej výroby, Bratislava: 93 - 94