brukev řepka
Brassica napus L.
čeleď: brukvovité – Brassicaceae

slovenský název: kapusta repková - repka
anglický název: Rape
německý název: der Ölkohl
lidové názvy: korsa, olejka, olejnice, řepa, volejka, zaječí řepka – všechno názvy pro poddruh olejka (subsp. napus), dumlík, hlavatice, klaka, kolník, košt, kvaček, kvačka, kvak, kvaka, řepa bílá, vodnatka jsou lidové názvy pro poddruh tuřín (subsp. rapifera) (internet)

Původ druhu: 
Brukev řepka nemá planého předka. Jde fylogeneticky o velmi mladý a dosud značně proměnlivý a vitální druh, který vznikl jako amfitetraploid s 38 chromosomy po křížení brukve zelné (B. oleracea) s 18 chromosomy a brukve řepice (B. campestris, B. rapa) s 20 chromosomy. Původní výskyt řepky je vázán na středomořské centrum, kde jsou také lokalizovány brukev zelná a řepice. Řepka se pěstuje ve dvou poddruzích: B. napus L. subsp. napus – brukev řepka olejka a B. napus L. subsp. rapifera Metzger – brukev řepka tuřín – kolník. Bylo vyšlechtěno mnoho kultivarů. (Vašák J. a kol. 2000; Hejný a Slavík (ed.) 1992).

Areál rozšíření: 
Oba poddruhy jsou pěstované polní plodiny, přičemž olejka se stále více rozšiřuje a řadí se mezi 10 nejvýznamnějších plodin světa. Zasahuje do celé oblasti mírného pásma země. Jarní řepka má významné pěstitelské oblasti na Indickém subkontinentu, v Číně, západní Sibiři, Kazachstánu, severním Kavkaze, evropské oblasti od řeky Dněpru až po Britské ostrovy včetně Skandinávie, Pobaltí a Bílé Rusi, zatím vyjímaje jih Evropy, dále v Severní Americe zvláště v Kanadě, v Argentině, v severní Africe a na Novém Zélandu. Ozimý typ má výrazně užší areál rozšíření. Ten zahrnuje především oblast střední a západní Evropy, nejjižnější část Skandinávie a Kanady, nově i severní Kavkaz, západní Ukrajinu, část Běloruska, západ a sever USA. V ČR podíl ozimé řepky z řepky celkem kolísá od 90 do 100% podle let, na Slovensku podíl ozimé řepky neklesá pod 97%. Pěstuje se kdekoliv, nejlépe do 600 m nadmořské výšky. (Vašák J. a kol. 2000). Řepka tuřín se pěstuje nehojně v mírném a studeném pásu obou polokoulí jako krmivo i zelenina, s těžištěm na vyšší polohy. (Hejný a Slavík (ed.) 1992)

Popis rostliny: 
•	jednoleté nebo ozimé byliny
•	mohutný hlavní kořen ve vrcholové části mírně ztlustlý nebo s řepovitou bulvou 
•	lodyhy rozvětvené, u olejky nedřevnatějící, u tuřínu dřevnatí, lysé, výška 120 – 220, nejčastěji 140 – 160 cm (olejka). Nadzemní část ozimé řepky se objevuje v podzimní fázi listové růžice a v jarní fázi intenzivního prodlužování. U tuřínu v prvém roce velké bulvy 
•	dolní lodyžní listy (v růžici) a listy bulev řapíkaté, lyrovitě peřenosečné. Horní listy jednoduché střídavé, přisedlé až poloobjímavé, vejčité až čárkovitě kopinaté, celokrajné nebo vykrajované popř. zubaté. Lysé, slabě (olejka) nebo silně (tuřín) ojíněné, bez palistů
•	květy pravidelné oboupohlavné, čtyřčetné, kališní lístky úzce eliptické až kopinaté, korunní lístky náhle zúžené v nehet, světle žluté.
•	květenství je řídký hrozen
•	začíná kvést nejdříve již v poslední dekádě dubna. Doba květu trvá 20-25 dní a většinou celé probíhá v květnu – V.
•	plody jsou šešule, ze semen se lisuje řepkový olej
	(Hejný S. a Slavík B. (ed.) 1992, Vašák J. a kol. 2000, Kubát K. (ed.) 2002)

Obsahované látky: 
Pletiva obsahují hořčičné glykosidy, glukosinoláty, sinapin, tanin, kyselinu fytinovou, ale také 22% bílkovin a ze semen se lisuje řepkový olej, který obsahuje hodně esenciálních nenasycených mastných kyselin a je hlavní složkou všech běžně používaných olejů. Jeho jednotlivé složky mají dále rozsáhlé využití v kosmetice, farmacii, chemii polymerů a jinde (kys. laurová, eruková, ricinoolejová atd.). 2-fenylethyl isothiokyanát, který rostlina produkuje působí na  řadu patogenů (Vašák J. a kol. 2000). 

Ekologie: 
Brukev řepka olejka je teplomilnější. V horách se nevysévá. Nemá zvláštní půdní nároky, nedaří se jí jen na lehkých písčitých půdách. Často zplaňuje při okrajích polí a cest, je zavlékána na dvory továren na zpracování olejnin, kolem sil, na ruderálních stanovištích nejčastěji ve společenstvech svazů Polygonion avicularis a Sisymbrion officinalis. Tuřín se vysévá ve vyšších polohách, je na půdu nenáročný, ale vyžaduje dostatek vody. Vysévá se i jako strnisková plodina. Značně odolný k nízkým teplotám, na polích se nechává až do zimy. Zplaňuje ojediněle. (Hejný a Slavík (ed.) 1992)

Význam a využití v praxi: 
Je potravinářskou surovinou pro lidskou výživu, extrahované šroty, případně pokrutiny či semena jsou významnou součástí krmných směsí, biomasa se užívá jako zelené krmení či hnojení, řepková bílkovina je využitelným zdrojem pro lidskou výživu, řepkový olej je dále významnou surovinou pro chemický průmysl (oleochemie) a jako zdroj obnovitelné energie místo fosilních zdrojů – tzv. bionafta, případně ekomazadla, zvláště pro řetězové pily v lesnictví. Z ekologického pohledu rozšiřuje druhovou rozmanitost plodin na orné půdě a stala se útočištěm celé řady organismů, případně cenným krmivem pro spárkatou zvěř. Dále je dobrou předplodinou pro obiloviny a je žádaným přerušovačem obilních sledů. Zvyšuje úrodnost půdy, odpleveluje, snižuje potřebu průmyslových hnojiv.
		Řepkový olej - nově vyšlechtěné druhy řepek mají menší podíl nežádoucí kyseliny erukové, řadí se mezi nutričně významné oleje (sójový, slunečnicový). Má vysoký obsah esenciálních mastných kyselin a bývá obohacován o vitamíny A a E. Používá se zejména ve studené kuchyni, není vhodný na fritování. Ve směsi s palmoleinem se ale uplatňuje také jako fritovací olej. Téměř polovina řepkového oleje se zpracovává hydrogenací = ztužováním. Tyhle ztužené řepkové tuky se hodí k výrobě margarinů s různým podílem tekuté složky. Dále se vyrábí vysoko až plně ztužené tuky, které neobsahují tekutou fázi a hodí se ke smažení a pečení. V kombinaci s palmovým olejem vzniká celá řada speciálních tuků, např. náplňový tuk pro čokoládovnický a pečivárenský průmysl. (Vašák J. a kol. 2000)

Zajímavosti: pyl řepky obsahuje tzv. brassinolid, steroidní hormon, regulátor růstu rostlin. Pro více informací viz. www.uochb.cas.cz

Použitá literatura: 
	VAŠÁK J. a kol. (2000): Řepka. Agrospoj Praha: 9-29
	HEJNÝ S., SLAVÍK B. (1992): Květena ČR - 3.díl. Academia Praha:215 - 216 
	KUBÁT K. (2002): Klíč ke květeně České republiky. Academia Praha: 273	
 	www.darius.cz/archeus/BB_index.html
 	www.uochb.cas.cz