blín černý
Hyoscyamus niger L. 
čeleď: lilkovité  – Solanaceae

slovenský název: blen čierny
anglický název: Henbane
německý název: Schwarzes Bilsenkraut
lidové názvy: blem, černý mák, žbánečky, kapří květ, svinské zelí

Původ druhu: 
pravděpodobně přední Asie (Baloun J. a kol. 1989)

Areál rozšíření: 
Druh roste  v Evropě, a západ. Asii (do Zabajkalska) a v severozápad. Africe. Zavlečeně ve vých. Asii, v Sev. Americe, Austrálii a na Nov. Zélandě. (Jirásek V. a kol. 1989)
 
Popis rostliny: 
•	druh jednoletý nebo (častěji) dvouletý, bylina 
•	kořenový systém: kořen vřetenovitý, vertikální, s tenkými postranními kořeny (Slavík B. a kol. 2000)
•	lodyha přímá, tupohranná, 20 až 80 cm vysoká, žláznatě chlupatá 
•	listy 20 až 30 cm dlouhé, střídavé, jednoduché, šedozelené, podlouhle vejčité, peřeně chobotnatě zubaté, až vykrajované, žláznatě chlupaté, dolní krátce řapíkaté, horní poloobjímavě přisedlé 	
•	květy: oboupohlavné, paprsčité, kalich a koruna pětičetné, obaly srostlé, kalich baňkovitý, pětizubí a koruna nálevkovitá, s pěti tupými cípy, v ústí červenofialová, při obvodu špinavě žlutá a fialově žilkovaná, tyčinky s fialovými prašníky, semeník je svrchní ze dvou plodolistů, dvoupouzdrý, s šikmou přehrádkou 
•	květenství: květy jsou sestaveny v paždí horních listů ve vijanech, skládajících krátký vrcholový hrozen 
•	doba květu: VI. – X. 
•	plodem je břichatá tobolka ve vytrvávajícím kalichu, otevírající se víčkem, semena jsou velmi četná, šedohnědá, ledvinitá, jemně síťnatá, dolíčkatá (Baloun J. a kol. 1989, Jirásek V. a kol. 1989)                                                                                                                                                                                                                                                   

Obsahové látky: 
hyoscyamin, atropin, skopalamin, dále glykosid hyoscyopikrin, třísloviny     a malé množství silice, semena navíc olej (Slavík B. a kol. 2000)

Ekologie:
Stanovištní podmínky: rumiště, pustá místa, skládky, návsi, jako plevel v polích, u cest (Jirásek V. a kol. 1989)
Podmínky růstu: světlomilný druh teplejších poloh na dočasně vysýchavých až čerstvě vlhkých písčitých až hlinitých půdách, slabě kyselých až slabě zásaditých, bohatých na živiny (Slavík B. a kol. 2000)

Společenstva: diagnostický druh svazku Onopordion ocanthii, častý výskyt a v nitrofilních společenstvech tříd Chenopodietea na rumištích a v okopaninách (Slavík B. a kol. 2000)

Význam a využití v praxi:
Zemědělský význam – plevel v polích
Pivovarnictví – Bylina se používá místo chmele jako přísada do piva.
Využití v lékařství, léčitelství, farmacii – Jako droga se v terapii používají ( dnes již nepříliš často) sušené listy (Folium Hyoscyami) jako parasympatikolytokum, spazmolytikum a antiastmatikum ve směsi s jinými léčivy. Blín černý se používá především proti křečím. Mimo jiné žaludečním a střevním, ale také proti třesu jako následku Parkinsonovy nemoci a dále zevně proti revmatickým a jiným bolestem.Do astmatických cigaret a nakuřovacích prášků se přidávají blínové listy obvykle s listy durmanu, rulíku zlomocného, komonicí, lobelkou atd..Účinek je slabší než u rulíkových nebo durmanových listů a poněkud odlišný vzhledem k jinému kvantitativnímu zastoupení tropanových alkaloidů (více skopalaminu). Jednotlivá dávka drogy je 0,3 g, denní 1,0 g; v našem lékopisu  již není oficinální. Používá se dosud v homeopatii. (Baloun J. a kol. 1989, Richter M. a kol. 1971, Schultes R. E. a kol. 2000, Vermeulen N. 1999)

Zajímavosti: 
Sběr: Sbírá se jen pro potřebu farmaceutického průmyslu, listy se sbírají v době rozkvětu rostliny, semena ihned po dozrání. Sbírá se výhradně v rukavicích, za častého mytí, protože celá rostlina je prudce jedovatá
Toxicita a příznaky otravy: Intoxikace rostlinami obsahujícími atropin se projevuje čtyřmi význačnými symptomy: překrvením obličeje,suchostí sliznic, zrychlením tepu, rozšířením zorniček (využíváno v očním lékařství). Terapeutické dávky (0,5 – 2 mg atropinu) mají účinek na periferní nervový systém, u dávek nad 10 mg začínají převládat symptomy vycházející z ONS, tj. psychomotorické poruchy, mnohomluvnost, záchvaty křiku, halucinace, poruchy vědomí a záchvaty šílenství. U dospělého je životu nebezpečná dávka 50 mg atropinu, která bez podání antidota obvykle končí kómatem a respirační paralýzou. Poměrně často se vyskytují jedinci se zvýšenou citlivostí na atropin, u nichž se delirium a kóma dostavují již po dávce menší než 1 mg. 
Léčení otravy: provádí se okamžitý výplach žaludku (za použití dobře kluzné sondy) velkým množstvím vody a aktivního uhlí. Je vhodné již před příchodem lékaře podat slanou vodu (1 – 3 lžičky soli do sklenice horké vody) jako emetikum (vyvolat zvracení). Dále se snažit  o zmírnění teploty zábaly. V excitační fázi se doporučuje diazepam (5 mg) nebo malé dávky barbiturátů s krátkodobým účinkem. V případě hlubokého kómatu je nutné umělé dýchání, aby se zabránilo vzniku respirační paralýzy. Specifickou protilátkou je fysostigmin, který se podává intravenózně v dávce 1 –2 mg; ve vážných případech je nezbytné podání opakovat po 30 – 60 minutách.
Z minulosti: Blín byl známou a obávanou rostlinou již ve starověku. Již tehdy lidé věděli, že blín se vyskytuje ve třech druzích a že jeho černá forma svým silným účinkem může způsobit i trvalé šílenství. Staří Egypťané se o blínu zmiňují již v 15. stol. př. n. l. v Eberském papyru. Homér ve svém díle popisuje omamný nápoj, jehož účinky jsou podobné blínu. Ve starověkém Řecku se blín podával jako jed a jeho omamných účinků se využívalo i při předstírání šílenství či věštění. Na základě některých domněnek se blín používal i v proslaveném orákulu v Delfách, kde kněžky, omámené kouřem ze semen, pronášely své věštecké výroky. Ze 13. století se dochovala zpráva německého filosofa a přírodovědce, biskupa Alberta Velikého, který uvádí, že blín se používal při vyvolávání zlých duchů a démonů.
Blín se již v dávných dobách používal pro zmírnění bolestí a například i k otupění nešťastníků odsouzených k mučení a popravě. Blín nejenom tlumí bolest, ale také vymazává všechny vzpomínky. Což se stalo obzvláště ceněnou vlastností. Nejproslavenějším se blín stal bezesporu jako přísada do takzvaných čarodějných mastí. Pomazány čarodějnickou mastí mohly čarodějnice létat na koštěti. Vypadá to jako nesmysl, ale v jistém smyslu to byla pravda. Čarodějnická mast se získávala z blínu černého a rulíku zlomocného (Atropa belladona), bylin obsahujících halucinogenní látky. Přijímaly se kůží a přiváděli jejich příjemce do transu, při němž si myslel, že dokáže létat. Pronásledovatelé čarodějnic používali stejnou mast k jinému účelu. Mazali ji na kůži (speciálně do vagíny), načež podezřelou zachvátily křeče a klamné představy a čarodějnictví bylo “dokázáno”. Když mladí adepti černé magie procházeli přijímacím obřadem, dostávali nápoj z blínu, který je zbavoval zábran účastnit se  čarodějnických rituálů.
Další druhy blínu mají podobné vlastnosti a občas se používají stejným způsobem. Indický nebo egyptský blín proměnlivý (H. muticus) je rozšířený v pouštních oblastech Egypta a jeho výskyt sahá až k Afghánistánu a Indii. V Indii se jeho sušené listy kouří jako omamný prostředek. tento druh blínu je oblíbený také mezi Beduíny a dále v některých částech Asie a Afriky, kde se kouří společně s konopím. (Baloun J. a kol. 1989, Richter M. a kol. 1971, Schultes R. E. a kol. 2000, Vermeulen N. 1999)

Použitá literatura: 
Slavík B. a kol. (2000): Květena ČR – 6. díl. Academia Praha: 272, 273  
Baloun J., Jahodář L., Leifertová I., Štípek S. (1989): Rostliny způsobující otravy a alergie. Avicenum Praha: 173, 175 
Jirásek V., Starý F. (1989): Kapesní atlas léčivých rostlin. Státní pedagogické nakladatelství Praha: 96
Richter M., Severa F. (1971): Léčivé rostliny. SZN Praha: 40
Vermeulen N. (1999): Encyklopedie bylin a koření. Rebo Productions Čestlice:153, 154
Schultes R. E., Hofmann A. (2000): Rostliny bohů. Volvox Globator Praha: 67, 86, 87, 88